24 
H. C. Geelmuyden. 
nen glinsende, homogen, ligesom kompakt, i de større 
er den kornet og har en tydelig mørkere konturlinie. 
Ofte er den de’t i flere sma glinsende korn. Af dette 
forhold udleder Neumann sin theori om kjernens for- 
svinden ved en slags kornet atrofi eller degeneration. 
Der er dog meget, som taler mod, at en sädan virkelig 
finder sted. Det samme kan man nemlig ogsa iagttage 
i de små hyaline celler, som følgelig pa denne made 
måtte miste sin kjerne og efterlade et ufarvet kjerneløst 
blodlegeme. Sådanne findes imidlertid hverken i ben- 
marven eller i blodet. Fremdeles har jeg ikke ligesom 
Neumann kunnet iagttage alle grader af kjernens hen- 
falden ligetil fuldstændig forsvinden. 
Der er aldrig mere end 3 eller 4 sådanne korn, som 
stedse ligger sammen i en klump, og hvis samlede volum 
efter et skjøn bestandig udgjør volumet af en almindelig 
hel kjerne, såat der ikke kan være tale om nogen 
egentlig atrofi. 
Dette, at kjernen opløser sig i flere korn, er ikke en 
kadaverøs forandring. Jeg har fundet det samme hos 
pattedyr strax efterat de er dræbte. På frisk menneske- 
lig benmarv har jeg ikke kunnet studere de kjernehol- 
dige blodlegemer nøiere,'da de i extremiteternes marv, 
som har udgjort den væsentligste del af det friske ma- 
teriale, ikke findes i noget betydeligt antal, men er for- 
holdsvis sjeldne, da marven består væsentlig af fedt. 
Meget ofte indeholder de kjerneholdige røde blodlegemer 
to veludviklede kjerner, og undertiden er protoplasma 
indsnøret på midten, altså tydelige tegn på, at de for- 
merer sig ved deling. Dog anser jeg mig efter det 
ovenfor sagte ikke med Bizzozero berettiget til af denne 
grund at antage, at de kjerneholdige røde blodlegemer 
er en specifik celleform, der kun formerer sig ved deling 
og ikke kan betragtes som en overgangsform fra de 
