42 H. C. Geelmuyden. 
af benmarven med påfølgende atrofi af den kompakte ben- 
substans. 
De celler, som saledes kommer over i blodstrommen er 
rimeligvis foruden nydannede rede blodlegemer ogsa farve- 
løse celler. Ialfald findes disse hos mennesket ligesom hos 
frosken ophobede indenfor blodbanernes lumen ofte i ikke 
ringe antal. Hvor de kjerneholdige røde blodlegemer tor- 
trinsvis har sit leie, har jeg ikke været i stand til at ud- 
finde. Pikrokarminen er ikke et fint nok reagens til på snit 
med sikkerhed at adskille dem fra de øvrige små rundeeller. 
Forsøger man efter dette at danne sig en forestilling 
om, hvorledes de i de lange rørbens marv under sygdomme 
optrædende forandringer foregår, må man atter gå ud fra 
den rene gule fedtmarv som den normale. I lighed med det 
fedt, som findes under huden og andre steder, svinder dette 
også i benmarven, når legemets ernæring lider. Her er imid- 
lertid væggen hård og ueftergivelig og kan ikke ligesom 
huden give eiter for det udenfra virkende tryk. Det ved 
fedtcellernes atrofi opståede vakuum må imidlertid fyldes med 
et eller andet. Dette bliver isåfald, som vi har seet, enten 
blod, lymfeceller eller en geleagtig substans. Betingelserne 
for disse forskjellige elementers overveiende optræden skal 
senere søges opklarede, når der bliver tale om benmarvens 
tilstand i de forskjellige sygdomme. I ethvert fald synes 
den første følge af aftagelsen af fedtmængden at være en 
hyperemi, idet dels blodleiet unvides til de omtalte tynd- 
væggede blodbaner, dels blodet selv træder udenfor karrene ~ 
og infiltrerer det omliggende fedtvev. 
Hvis fedtmarven af en eller anden grund skal omdannes 
til lymfoid marv, synes altid en sådan hyperæmisk tilstand 
at irdlede forandringerne. Den lymfoide marv er nemlig 
altid meget blodig og temmelig mørk rød, og på snit findes 
altid blodets elementer enten udenfor eller indenfor et be- 
stemt afgrændset leie. 
