99 H. C. Geelmuyden. 
pa, at der foregar en livlig vexelvirkning mellem blodet og 
benmarvens parenkym. 
Dette fund stemmer temmelig nøiagtig overens med de 
af Cohnheim (no. 6), Strümpel (14) Osler og Gardner (15) 
beskrevne. Cohnheim udtaler det som en formodning, at den 
store mengde kjerneholdige rade blodlegemer tyder pa en 
mangelfuld dannelsesproces, hvorved de embryonale former 
ophobes i benmarven. I dette punkt bliver han imødegået 
af Neumann *), som opfatter de kjerneholdige røde blod- 
legemers forøgelse og benmarvens lymfoide forandring som 
tegn på en sekundær kompensatorisk hyperproduktion. Den 
omstændighed, at de kjerneholdige røde blodlegemer ofte er, 
tilstede i ringe antal og endog kan mangle aldeles (Laaches 
3 første tilfælde 36, 37 og 38, Quincke no.9, 10 og 11) taler 
sterkt mod Cohnheims theori. 
Tilfælde no. 4, det første af de fra litteraturen samlede, 
er af en særegen interesse. Her fandtes nemlig en ganske 
betydelig hyperplasi af benmarven. Alle ben var noget for- 
tykkede og den kompakte substans erstattet af spongiøst ben 
indeholdende rød marv. Ribbenshovederne ragede frem på 
begge sider af hvirvelsøilen som svulster af en mandels til 
et hønseægs størrelse. På gjennemsnit viste marven sig her 
smudsig, hvid- og rødmarmoreret. Mistanken om en leukæmi 
eller pseudoleukæmi ligger her meget nær, tilmed da milten 
var svullen til det tredobbelte omfang, skjønt uden at inde- 
holde leukæmiske foci. Blodet skal hos dette individ heller 
ikke have været rigere end normalt på hvide blodlegemer. 
De røde blodlegemers antal derimod var meget formindsket. 
Måske danner dette tilfælde et sidestykke til det bekjendte 
og meget omskrevne Litten’ske,**) hvor der udviklede sig 
en leukæmi på grundlag af en allerede før bestående perni- 
*) Berliner klinische Wochenschrift 1877. No. 47. 
**) Berliner klinische Wochenschrift 1877, No. 19 og 20. 
