168 H. C. Geelmuyden. 
ved, at de under mikroskopet ser mørkere ud end normalt. 
Lignende fund som dette er som ovenfor nævnt ogsä be- 
skrevet af andre forskere. Jeg har ikke gjort de samme 
iagttagelser for mikrocyternes vedkommende. Heller ikke 
hos andre har jeg fundet beskrevet kjerneholdige røde blod- 
legemer, der udmærkede sig ved sin lidenhed. 
Den abnorme størrelse af de kjerneholdige røde blodle- 
gemer, deres kornede protoplasma og i det hele deres lighed 
med de store rundceller er det eneste, hvori benmarvens for- 
hold i perniciøs anæmi adskiller sig fra dens forhold i andre 
sygdomme. Hvorvidt denne abnormitet også er at forklare 
som en følge af den høigradige anæmi, eller om den står i 
nærmere forbindelse med sygdommens egentlige væsen, derom 
tør jeg ikke udtale nogen formening. 
De fleste fakta taler altså for, at de forandringer, som 
benmarven i den perniciøse anæmi ungergår, er af sekundær 
natur, skikkede til at kompensere den af en eller anden år- 
sag frembragte anæmi. Denne forandring er ikke specifik; 
den findes også i andre sygdomme. Den består deri, at fed- 
tet i de rørformige ben svinder og giver plads for en lymfoid 
marv: et bloddannende væv. 
Dette er totalt forskjelligt fra de forandringer benmarven 
undergår i leukæmi. Enkelte tilfælde såsom Littens og Fedes 
taler for, at der undertiden kan udvikle sig en leukæmi på 
grundlag af en forhen bestående perniciøs anæmi, eller at en 
leukæmisk forandret benmarv måske en sjelden gang blot 
bevirker en nedsættelse af de røde blodlegemer i blodet; men 
i den større flerhed af tilfælde viser benmarven i den perni- 
ciøse anæmi ingen hyperplasi eller andre af de forandringer, 
der beskrives som karakteristiske for en leukæmisk benmarv. 
Fundet i benmarven giver altså ikke den anskuelse no- 
gen støtte, at den perniciøse anæmi skulde være betinget i 
en primær, leukæmisk benmarvsaffektion. Den er ikke en 
»medullær pseudoleukemic. 
