Benmarvens forhold. | 137 
tet enkelte af disse delingsformer i lengere tid og seet, hvor- 
ledes snørefuren blev dybere og dybere, indtil delingen ende- 
lig var fuldendt, og de to nye celler havde skilt sig fra hin- 
anden. En lignende proces har jeg ikke iagttaget i de små 
rundceller. 
Det foregär i benmarven ogsaa efter al sandsynlighed, men 
kun meget sjelden, en deling af de kjerneholdige røde 
blodlegemer efter den kariokynetiske typus. Et par gange 
har jeg seet røde celler uden indsnøring i protoplasma med 
to fladtrykte glindsende kompakt udseende kjerner, der 
vendte de flade sider mod hinanden. Disse ligner aldeles 
de kariokynetiske kjernefigurer, som jeg har fremstillet i de 
små rundceller ved farvning, og som jeg snart vil omtale 
nærmere (fig. 126). 
Sædvanligvis ligger kjernen i de kjerneholdige røde 
blodlegemer centralt; enkelte gange har jeg seet den indtage 
et perifert leie, af og til ragende ud over protoplasmaranden, 
men aldrig i færd med at vandre ud af cellen og efterlade 
protoplasma som en klokkeformig dannelse, således som Rind- 
fleisch (50) beskriver det. Heller ikke har jeg iagttaget Ma- 
lassez's knopskydning af protoplasma, skjønt jeg nøiagtig 
har fulgt den af ham beskrevne metode, nemlig fixation med 
osmiumsyredampe og farvning med pikrokarmin eller &osin- 
hemotoxylin. 
Ved studiet af rundcellernes kjerner har jeg gäet frem nsiag- 
tig pa samme made som for fuglenes vedkommende; kun har 
jeg forsøgt flere farvestoffe, og har fundet, at hematoxylin og 
vesuvin giver meget smukke billeder; dog viste alunkarmi- 
nen sig som det bedste, da den gav de skarpeste billeder og 
aldrig farvede for stærkt. 
I benmarven hos katungerne fandt jeg mange former af kario- 
kynetiske kjernedelingsfigurer (fig. 83—101) Ikke så talrige 
var de hos de tre kaniner. Jeg har også undersøgt benmarven 
af menneskelige kadavere på kjernedclingsfigurer og fundet en- 
