Vestfjorden og Salten. 419 
Hellemofjorden ligge hinanden ogsaa saa ner at der — selv 
om det gjennem nærmere undersøgelser skulde fremgaa, at 
de i dagen helt ere udskilte ved den østenfor Ragat frem- 
stikkende skiferzone — neppe af petrografiske hensyn vil 
vere grund til at holde dem ud fra hinanden som mere selv- 
stændige led. 
Opover højfjeldet over Hellemobotn saaes hyppige blokke 
og brudstykker af en ejendommelig red smaa- til finkornig 
sandstensartet, tildels lerskiferartet dannelse. I enkelte af 
brudstykkerne traadte bergarten delvis frem som en finkornig 
granitisk sten. Det lykkedes ikke at paavise denne sten i 
fast berg. Rimelighed taler for at denne sten maa staa i et 
nzert tilknytningsforhold til graniten, og at den i ethvert 
tilfælde maa veere dannet af finere forvitret granitisk materiale, 
og paa en vis maade at sammenstille med Dividalsgruppens 
rede lerskifere. At denne sandstenartede dannelse efter disse 
højfjeldsstrøg vil være at paavise i mere selvstændig frem- 
træden, kan der paa forhaand vistnok være grund til at 
forudsætte. 
Den sandstensartede kvartsitiske glimmerskifer (d), der 
træder frem ved rigsgrændsen i overlejningsforhold til gra- 
niten ganske paa samme maade, som tilfældet er efter hgj- 
fjeldet østenom Ankil-vandene, tilhører antagelig samme 
afdeling som højfjeldsskiferen opover Sisoktind og Pilekop- 
tind. Der antages saaledes ogsaa her at vere grund til at 
forudsætte at skiferafdelingen (d) maa være at indordne under 
Tromss glimmerskifer-gruppe, trods det, at der her — efter 
hvad hidtil er aflest — ganske mangler kalkstensindlejuinger. 
De her omhandlede lagrækker maa i saa tilfælde oprindelig 
have dannet et med skiferafdelingen (b) langs granitfeltets 
vestlige grændse i strøget mellem Norddalen og Tømmervik- 
tinden sammenhængende hele. Lagrækkerne (b) maa saaledes 
her være foldede og overkastede — omtrent som antydet ved 
de paa ritset fig. 19 punkterede kurvelinjer. 
| at 
