Vesttjorden og Salten. 435 
landet mellem Sørfolden og Mørkesvikfjord. Langs den nordre 
side af sidsnævnte fjord dukker afdelingen atter frem i et 
større sammenhengende felt, i streget om Baltjosen. Disse 
forskjellige nu ved fjordindskjæringer indbyrdes udskilte 
gneisafdelinger have tidligere utvivlsomt dannet dele af et 
enkelt sammenhængende felt. 
Bergarten dannes forherskende af haard graa glimmer- 
gneis, hyppig i veksel med hornblendeskifer eller hornblende- 
gneis, tildels ogsaa med haard granatførende glimmerskiter. 
Disse vekslende og regelmæssigt ordnede lagrækker af petro- 
grafisk varierende bergart vidner for at afdelingen er skiktet, 
og saaledes af sedimentær oprindelse. 
Lagstillingen spiller i regelen i nordostlig til sydvestlig 
retning — paa sine steder dog med afbøjning i mere nord- 
sydlig retning. Faldet er *stejlt, hyppigt regelmæssig vest- 
ligt, undertiden ogsaa med svingning til ost. Foldningskreefter 
har saaledes her veret i virksomhed, og rimeligvis ogsaa i 
stærkere grad end de, aflæsningerne ligefremt synes at angive. 
Ved Styrkarnes paa Stavneslandets sydside mod Sørfolden 
er der saaledes at aflese svingning i faldretningen fra vest 
til øst. Ved Stavneslandets nordside, mod Mørkesvikfjorden 
viser gneislagene derimod overalt en stadig vestlig indskyden. 
At der her foreligger svingninger ledsaget af overkastning 
kan der saaledes vistnok være grund til at forudsætte. 
Gneisen bygger her ofte ry og vilde fjeldpartier. Der, 
hvor dette træder stærkest frem med rækker af høje udskilte 
eller gjennemkløftede toppe, faar landskabet en stærk lighed 
med de af gneis-granit byggede kyststrøg. Og i virkelig- 
heden vil man ogsaa her finde den renere gneis i ner til- 
knytning til granitartet sten. Dette er saaledes navnlig 
tilfældet ved Stavneslandets sydvestlige bjørne i strøget om 
Sagfjord, hvor en granitisk sten bryder frem og bygger et i 
høj grad vildt fjeldparti med en række højt opstigende tinder. 
28 
