Vestfiorden og Salten. 455 
til Van-ø i Karlsø præstegjeld og ogsaa længere nordover 
skyder sig frem i forskjellige mindre partier. Af de aflæs- 
ninger, som der her vil være anledning til at gjøre, vil det 
antagelig fremgaa, at kjelgraniten og kystgraniten maa være 
at opstille som afændringsled under et og samme hovedfelt. 
End bestemtere træder Tysfjord-granitens tilknytning til 
kystgraniten frem langs Tysfjordens østlige side efter de 
smale zoner af granitisk sten, som bryder frem langs efter 
Hellemofjordens østlige side fra Tømmerviktinden udefter, 
fremdeles langs den vestlige side af den lille Ulf-ø og af 
den straks udenfor fremspringende Kjøbsvikhalvø, og end- 
videre efter den granitiske afdeling, der bygger den store 
mellem Efjord og Stedfjord fremspringende halvø. Her fin- 
des den graa lagede granit i saa hyppig veksel med gneis- 
artede strata med hornblendeskifer og mørk glimmerskifer, 
at man — som tilfældet ofte kan være efter kyststragenes 
gneisgranit — under befaringen stadig vil kunne komme i 
tvivl om, hvorvidt man er inde i et granit- eller gneisfelt. 
Tysfjordens granitartede afdelinger træder ogsaa her efter 
Hammerø-landets og Efjordhalvøens længst mod vest frem- 
springende partier saa nær frem mod Hindøens kyst-granit, 
at der allerede paa forhaand kunde være at forudsætte at de 
granitiske dannelser langs begge sider mod Vestfjordens 
indre afslutning maa være at henføre til et samme felt. 
Saaledes er forholdet ogsaa bleven opfattet af Keilhau (cfr. 
Gæa II), som under sin undersøgelsesrejse her studerede 
kystgraniten i dens optræden langs begge sider af Vest- 
fjorden. 
Med hensyn til kystgranitens oprindelse, saa skal frem- 
holdes at der vistnok paa forskjellige steder langs efter kyst- 
strøgene optræder større eller mindre bygningspartier, hvor 
bergarten optræder under saadanne struktur- og petrogra- 
fiske forholde, at en forudsætning om at der kan foreligge 
eruptive dannelser vistnok ikke lader sig afvise med større 
