472 Karl Pettersen. 
vidnesbyrd for at stærke indsenkninger har fundet sted langs 
efter Vestfjordens nordlige og østlige side, og da de kjedel- 
formige bekkener endvidere rækkevis spænde sig frem langs 
efter fjordens dybest stikkende randpartier og oftest med 
lengdeakser, der falde i samme retning som den tilsvarende 
fjordbred, maa disse bækkener utvivlsomt vere fremgaaede 
gjennem de samme krefter, som fjorden som et hele skylder 
sin oprindelse. Vestfjorden maa derfor vere at opfatte som 
et stort samlet indsænkningsfelt, hvor senkningen har virket 
med stadig voksende intensitet i retning fra Lofoten østover. 
De største dybder er derunder afsat lige nnder indsænknings- 
feltets østlige randkant, og gaar fjordbunden her over i en 
række af dybere stikkende kjedelformige dannelser. 
De geologiske og orografiske bygningsforholde — saaledes 
som de træde frem langs efter de fjorden omgrændsende 
landpartier, og navnlig da i strøgene efter fjordbækkenets 
østrand — lade sig ogsaa i det hele og store paa en ret tilfreds- 
stillende maade bringe i samklang med den her fremholdte 
forudsætning om Vestfjordens dannelsesmaade. 
Af den fremstilling, som her er leveret, vedrørende de 
efter Vestfjorden raadende dybdeforholde, vil det sees at 
kurvelinjerne for dybden langs efter fjordens østlige side 
følge langt tættere paa hinanden end tilfældet er langs fjor- 
dens vestlige side. Efter Salten falder havbunden fra 30 til 
henimod 100 favne gjennem et længdeløb, der med et mid- 
deltal kan være at opføre med omkring 3 kilom. Helt ander- 
ledes er i saa henseende forholdet langs efter Lofoten fra 
Lofotodden lige op mod Skraaven. Her naar man i regelen 
en dybde af opimod 100 favne først i en afstand af 40 å 50 
kilom. fra land. Men ogsaa i en anden henseende viser 
dybdeforholdene sig højst afvigende langs efter begge fjord- 
siderne. Langs Salten løber kurvelinjerne paa det nærmeste 
indbyrdes parallele, og her tillige efter en og samme stærkt 
fremtrædende hovedretning fra omkring sydvestlig til nord- 
