Vestfjorden og Salten. 473. 
ostlig. Langs Lofoten bajer derimod kurvelinjerne sig hyppig 
nnder stærke højst uregelmæssige svingninger, og navnligen 
gjelder det de højere liggende kurvelinjer fra 30 favnes dybde 
ned til 80 å 90 favne. Langs efter Moskenes-ø og Flakstad-ø- 
falder kurvelinjerne endnu sammen med kystlinjen og fjor- 
dens egentlige hovedretning. Fra Vest-Vaagø indover afbøjes 
de derimod i mere vest-østlig retning, samtidig som de her- 
under afsætte store uregelmæssige bugtninger, og dette for- 
hold vedligeholdes saaledes — enkelte trinformige afvigelser 
fraregnede — videre indefter fjorden helt til dens endelige 
afslutning nordover. 
For Saltens vedkommende er der ovenfor paavist at der 
efter landpartierne træder frem tvende stærkt udprægede 
indskjæringsretninger, hvoraf den ene ligeløbende med kyst- 
linjen eller kurvelinjerne for dybden, den anden derimod 
lodret paa samme. Ogsaa efter Lofoten er et lignende for- 
hold at paavise, hvorvel det her ikke paa langt nær træder 
frem saa skarpt udpræget, som tilfældet er langs efter Salten. 
De langs efter Moskenes-øens og Flakstadøens østlige side 
indskydende bugter og fjorde have et temmelig regelmæssigt 
omkring nordvestligt retningsløb — og saaledes lodret paa 
kurvelinjerne for dybden, som de spænde sig frem langs efter 
disse to ger. Fra den sydlige side af Vest-Vaagø ligesom 
ogsaa af Øst-Vaagø skjær de her indskydende fjorde sig 
derimod ind efter en omkring syd-nordlig retning, der dog 
ogsaa her peger nogenlunde lodret paa dybdekurvernes ret- 
ningsløb, der som ovenfor nævnt her ned til dybder af 80 til 
90 favne ere afbøjede i mere vest-østlig retning. Samtidig 
træder ogsaa efter disse to øer en anden, nemlig en vest- 
østlig inskjæringslinje frem dels i form af fjorde, dels som 
ejder. Retningsløbet for disse tvende lodret paa hiuanden 
staaende indskjeringslinjer er her saameget mærkeligere, 
som ingen af dem falder sammen med den linje, hvorunder 
Lofotøernes længdeakse skyder sig frem, men tvertimod har 
