478 Karl Pettersen. 
fjorden udskilte skiferafdelinger er brudstykker af et oprinde- 
ligt sammenhengende hele. Udskillelsen maa her vere fore- 
gaaet uden dislokation. Ved Hellemofjorden er altsaa skifer- 
zonen efter hele sin brede bleven gjennemskaaret, og dette 
altsaa nogenlunde transversalt paa lagstillingen. Her maa 
det efter al sandsynlighed nermest vere eroderende krefter, 
der har arbejdet paa transversalt at gjennemskjere glimmer- 
skiferbeltet. Skulde sænkningskræfter her have fremkaldt 
gjennembrudet, maatte deraf utvivisomt vere fremgaaet stær- 
kere eller andre forrykkelser inden lagstillingeu efter de 
gjennembrudte skiferafdelinger, end de, der nu ere at paa- 
vise. Hvorvidt der efter de indenfor glimmerskiferzonen lig- 
sende partier af Hellemofjorden vil vere at paavise et 
dybere kjedelformigt bekken — og i saa tilfelde her helt 
indskaaret i kjelgraniten — kan ikke siges. At faa dette 
spørgsmaal besvaret vilde imidlertid være af ikke ringe 
interesse. Skulde forholdet i virkeligheden være dette, saa 
vilde Hellemofjorden i saa henseende ganske blive at sam- 
menstille med Mørkesvikfjorden og med Sørfolden, og beret- 
tigelsen af den ovenfor fremholdte forklaring for den trans- 
versale fjorddannelse vilde derved, saavidt man kan se, i høj 
grad blive støttet. 
Med hensyn til de longitudinale indskjæringer, der løbe 
parallel med retningslinjen for den ved Vestfjordens sænk- 
ning fremkaldte tangentiale sidekraft, saa ere disse antagelig 
at sammenstille med foldningerne eller fremgaaede ved de 
samme kræfter, der have fremkaldt disse. Som før nævnt 
træder disse indskjæringer frem dels som fjorde, f. ex. Nord- 
folden, og dels som ejder. Disse dannelser skjær sig i det hele 
ikke paa langt nær ned til dybder, der ere at sammenstille 
med de, der træde frem efter de transversale fjordløb. Selv 
Nordfolden naar ikke ned til større dybde end til omkring 
60 å 70 favne. At forholdet maa være dette, vilde der alle- 
rede paa forhaand maaske ogsaa være grund til at forudsætte. 
