486 Karl Pettersen. 
frem, samtidig som rene gneisartede lagrækker hyppig kan 
optræde i veksel med den renere granitisk prægede sten, 
uden at det dog her lader sig gjere at optrække skarpere 
grændser mellem graniten og gneisen. Her har det dog ikke 
veret anledning til at gjere saadanne aflesninger, der kunde 
berettige til at drage bestemtere slutninger med hensyn til 
-lagstillingsforholdene i det hele. 
Det gneis-granitiske underlag i forbindelse med Stavnes- 
gneisen skyder saaledes fra kystlinjen mod Vestfjorden øst- 
over mod kjølgraniten frem under to paa hinanden følgende 
foldninger. Af disse har den vestligste en ganske anseelig 
brede, medens den østlige er mere tilbagetrængt og delvis 
endog dækket gjennem overkastning. Hvad Vestfjorden 
angaar, saa Skjær denne sig rimeligvis frem efter en milevid 
bred mulde, afsat inden den gneisgranitiske undergrunds 
synklinalt stillede lagrækker. 
Dette gneisgranitiske underlag er senere bleven overdækket 
med tildels mægtige lagrækker af kalkstensførende glimmer- 
skifer. Der er tidligere fremboldt, at glimmerskiferafdelingen 
oprindelig maa have bredt sig ud langt mod vest udover det 
nuværende Vestfjord-bækken, men at den her efterhaanden 
maa have kilet sig ud og saaledes, om den og kan have 
naaet frem til Lofoten, dog her i det hele kun har optraadt 
meget svagt udviklet. Lofotøernes gneis-granitiske højfjelds- 
partier maa saaledes altid have været fri for bedækninger 
af den yngre glimmerskifer-gruppe. Det samme gjelder 
ogsaa for de højere liggende partier af kystgraniten (a) langs 
efter Salten. Skotstindsdraget er saaledes fra fod til top 
bygget af gneis-granit uden tegn til yngre bedækninger, for- 
inden man naar frem til dragets afslutning mod øst mod det 
lave Skjelverejde. Antagelig har — som tidligere antydet — 
den æidre gneis-granitiske undergrund allerede forinden glim- 
merskiferens afsætningsperiode været gjennemskaaret af en- 
kelte vistnok kun mere svagt udprægede muldeformige 
