288 Karl Pettersen. 
Dahll) — af hvilke i ethvert tilfælde den sidste er yngre end 
Balsfjordens skiferfelt, men dog neppe yngre end Silurtiden. 
Af eruptive masser bryder frem: 
1) et større parti typisk granit om grændsestrøgene mellem 
Norge og Sverig — om højfjeldsvandene Alt-Vand og Lein- 
Vand. Mindre partier af en hermed 1 petrografisk henseende 
ganske ensartet granit bryder ligeledes frem paa forskjellige 
punkter langs grændsestrøgene fra Salangsdal nordover mod 
Kvænangen, og er i dybet maaske i sammenhængende forbin- 
delse med hovedfeltet om Alt-vandet. 
2) Gabbro, der dels bryder frem som mægtige selvstændige 
drag dels ogsaa som mere underordnede masser, gjennemsætte 
den inden kyststrækningen optrædende metamorfoserede gneis- 
granit. : 
Inden gneisafdelingerne ligesom ogsaa inden Tromsø glim- 
merskifergruppe er strøgretningen temmelig fremtrædende om- 
kring nord-sydlig, medens der for faldretningen efter profillin- 
jerne fra vest mod øst er at paavise forskjellige svingninger 
eller foldninger, hvor svingningslinjerne tildels kunne forfølges 
over lange strækninger efter den nord-sydlige retning. 
d) Sundløbenes dannelse. 
Der or allerede tidligere henpeget paa, at dannelsen af 
sundløb, fjorde og dale for de jordstrøgs vedkommende, der be- 
visligen har ligget ind under glacialtidens sne- og isbedækninger, 
af mange geologer udledes som et ligefremt resultat af disse. 
Den stærke meningsforskjel, som raader mellem fagmænd med hen- 
syn til dette spørgsmaal, er dog 1 virkeligheden maaske ikke 
saameget reel som graduel. At fjord- og daldannelsen ofte i 
ret væsentlig grad kan være bleven modificeret eller videre ud- 
viklet gjennem glacialtiden, derfor synes der at være megen 
rimelighed. Et andet spergsmaal er det derimad nærmere at 
fastsætte grændserne for virkeevnen af de under glaeialtiden i 
