Om fjord- og daldannelsen inden det nordlige Norge. 291 
Men hertil maa endvidere fremhæves forholdet for retnings- 
løbene for disse sunde. Lofotøerne ere grupperede efter en ret- 
ning fra s.v. til n.o. Retningslinjen for de indskydende fjorde 
med de dertil knyttede ejder ligesom ogsaa for sundene mellem 
gerne maatte, ifald de var af glacial oprindelse, forudsættes at 
skulle ligge efter en linje nogenlunde transversal paa øgruppens 
længderetning. Men saa er ingenlunde forholdet. Tvertimod 
er retningsløbet for disse regelmæssig syd-nordligt med svag 
østlig afbøjning. De skjær saaledes længdeaxen for øgruppen 
under en vinkel paa omkring 45°. 
Fra Vestfjordens indre afslutning skjær Tjelsundet sig først 
i syd-nordlig derpaa i vest-østlig retning mellem Hind-ø og 
Tjel-ø og bøjer derpaa atter i nordlig retning mellem Hindø 
og fastlandet. Dette bugtede løb lader sig ikke vel forene med 
en forudsætning om en dannelse ad glacial vej. Tjelsundet gaar 
mod nord over i den brede Vaagsfjord, der atter munder ud i 
den vide Anfjord — mellem Ande (Anna) og Senjen. Vaags- 
fjord og endmere Anfjord dækker saa anseelige fladeindhold, at 
der heller ikke kan være nogen synderlig rimelighed for at til- 
lægge dem en glacial oprindelse. Anfjorden er ogsaa i ethvert 
tilfælde at opfatte mere som en havarm end som en fjord. 
De sundløb, der fra Tjelsundet nordover danne den indre 
sejlled, ere samtlige udspændte i nord-sydlig retning oftest med 
nogen østlig afbejning, — altsaa paa det nærmeste 1 overens- 
stemmelse med sundene mellem Lofotøerne. Ogsaa her vil lig- 
nende betænkelighed stille sig imod en forudsætning om en 
glacial oprindelse. Skulde kjøldraget umiddelbart forinden gla- 
cialtidens optræden have strakt sig ud over kyststrækningens 
nuværende øgruppe, maatte de fra højfjeldet nedglidende ismas- 
ser have skudt ud 1 vestlig retning, og de mægtigste dal- eller 
fjordfurer altsaa være at søge efter denne. De transversale dal- 
eller fjordindskjæringer maatte i saa tilfælde — 1 lige modsæt- 
ning til det virkelig optrædende forhold — have været de stær- 
kest fremtrædende, og navnlig maatte de være at søge langs 
