294 Carl Pettersen. 
til knyttede mer eller mindre regelmæssige foldninger 1 det 
væsentlige maa være at henføre til tidsrum, der ligger langt 
bagenom den glaciale tid. 
Der vil altsaa her i ethvert tilfælde være at paavise ube- 
stridelige vidnesbyrd for, at andre kræfter end glacialtidens is- 
skuringer have været i virksomhed til dannelsen af i nord-sydlig 
retning strygende sundløb, og at disse kræfters egentlige virketid 
efter al rimelighed ligger langt bagenom den glaciale tid. 
Men der er hertil endvidere at nævne et som det synes 
temmelig afgjerende vidnesbyrd for at disse udenfor den nuvæ- 
rende fastlandsstrækning liggende landpartier ogsaa længe for- 
inden den glaciale tids indtræden har været gjennemskaaret af 
transversale sundløb og saaledes allerede saa langt tilbage har 
optraadt som en gruppe af større og mindre øer. 
Den store længst mod vest fremstikkende ø Andø (Anna), 
der har et fladeindhold af 5,s n. (J mil, er ved to brede i øst- 
vestlig retning indskaarne ejdefar helt udsondret i tre selvstæn- 
dige fjeldpartier. Saa lave og flade ere disse ejder, at de i et 
par miles afstand ganske synke ned under synsvinkelen, saa 
øen efter længden træder frem som en rad af tre paa hinanden 
følgende ølegemer. Medens disse ødannede fjeldpartier helt ere 
byggede af gneis med gneisgranit og krystallinske skiferdannel- 
ser, optræder derimod over Dverbergmyren en afdeling af Jura- 
formationen med saltvands fossiler; Anna er imidlertid ikke 
den eneste af kyststrækningens øer, der er gjennemskaaret paa 
denne maade. Hermed ensartede forholde ville ogsaa være at 
paavise paa andre kanter. Saaledes skal navnlig fremhæves den 
anseelige Alfs-vaagmyr, der gjennemskjær den nordlige del af 
den store strax vestenfor Anna liggende Langø. Fremdeles 
Vattenfjordejdet paa Øst-Vaagø og forskjellige andre kortere 
transversale ejdefar. Aflejninger, der ere at parallelisere med 
Dverbergmyrens jura-afdeling, er vel hidtil ikke paavist over 
andre myropfyldte ejder, ligesom der da heller ikke her har 
