478 S. A. Sexe. 
kunde tænke sig Stenene i deres Moræner bearbeidede paa Bred- 
den af en Indsø. 
Efter hvad jeg havde Anledning til at se i 1869, har det 
sig paa samme Maade, som beskrevet, med Stenenes Afrunding 
i Boiumbræens Bundmoræne og Endemoræner, hvorved dog 
maa bemærkes, at disse Moræner ikke ligge høiere end 480 
Fod over Havet. 
Hvis man vil tilskrive Elvene nogen væsentlig Andel i 
Rullestenes Afrunding, saa maa det bemærkes, at Elven, som 
løber ud fra Nigarsbræen, Do. fra Buerbræen, Do. fra Boium- 
bræen, have, idet de passere de respektive Moræner, saa lidet 
Fald og Fart, at de umulig kunne have dreiet Stenene rundt 
under aaben Himmel, eller efter at Morænerne ved Isens Af- 
smeltning lagdes aabne for Dagen. Det bliver derfor nødvendigt 
for disse Moræners Vedkommende idetmindste, at forlægge 
Værkstedet, hvor Stenenes Afrunding foregaar, ind under de 
respektive Skridjøkler. Og da en Elv, medens den befinder sig 
under en mægtig Isbræ, vel sjelden, om nogensinde, finder Anled- 
ning til at tage nogen stærk Fart, eftersom Hvælvet over dens 
Løb, høist rimeligt, hvert Øieblik trykkes ind, hvorfor den og- 
saa hvert Øieblik standses og maa søge nye Udveie: saa bliver 
det vel rimeligt, at det er Vand, der bevæger sig 1 frossen Til- 
stand, som er Hovedfaktor i Rullestenenes Afrundingsproces. 
