214 I. H. L. Vogt. 
Retningen af den hele kisførende zone (længde ca. 1 
kilom. og mægtighed ca. 30—50 m.) falder sammen med ski- 
ferens strøg, — og de enkelte kispartier følger overalt med 
slavisk nøiagtighed efter skikterne, saavel 1 strøg som fald 
(se fig. 3); intetsteds, kan mærkes nogensomhelst antydning 
til, at kisen, ikke engang over lokalt begrænsede smaapar- 
tier, skjærer over lagene. 
Næsten alt det tidligere arbeide har været koncentreret 
i hovedgruben (hovedleiet), som vi i det følgende omtrent ude- 
lukkende skal holde os til. — Gruben, som med rundt tal 
er 150 m. i vertikalt dyb eller 175 m. efter leiestedets fald, 
staar for øieblikket fuld af vand indtil øvre stoll, som ind- 
bringer i ca. 50 m’s vertikalt dyb; alle de meddelte obser- 
vationer skriver sig følgelig fra grubens øvre del. 
Grænsen mellem kismassen og skiferen i det liggende 
paa den ene side og det hængende paa den anden er i al- 
mindelighed ganske skarp (se profil fig. 5); man finder ikke 
overgange fra kis til skifer ved f. ex. intim veksel mellem 
skifer og kis eller kissprængte skiferlag. Derimod kan man 
nok leilighedsvis, om end sjelden, se enkelte større, isole- 
rede kislag en eller et par m. 1 det hængende (og liggende?) 
for hovedleiet, adskilte fra samme ved vanlig skifer (se pro- 
fil, fig. 5,a). — Selve kismassen er jævnlig gjennemsat af 
afsondringsflader (indbyrdes afstand 0.2— 0.5 å 1 m.) paral- 
lelt med grænsen mod skiferen, videre er kisen i almindelig- 
hed tydelig skiktet ved differente lag, som adskiller sig fra 
hinanden ved vekslende kornsterelse paa svovlkis-krystal- 
lerne, ved forskjellig gehalt paa kobberkis, kvarts m. m., 
ved partier af «vaskis» (hvorom mere senere); videre fin- 
der man nu og da inde i kisen, fremdeles i samme retning 
nogle smale rænder af dels ren og dels kissprængt skifer 
og undertiden ogsaa noget granulit (saakaldet «gangberg»), 
som snart optræder i ganske gode lag og snart i linser 
og ellipsoidiske klumper (se fig. 6). Disse «gangbergs-kiler» 
