236 I. H. L. Vogt. 
gens i sin helhed kan være bleven strakt i en eller anden 
retning, navnlig i vertikalretningen, hvor linserne sandsyn- 
ligvis har sine største dimensinoner.*) 
I Skandinavien foreligger der efter min opfatning flere 
forskjellige grupper af sedimentære ertsleiesteder; de en- 
kelte forekomster inden hver gruppe ligner hinanden 
saa noie, at de maa være dannede paa nogenlunde 
nolagtig samme vis. — Til en gruppe henregnes magnet- 
jern- og jernglans-leiestederne i den ovre del af grund- 
fjeldet med typus Arendal, Lange, Ulefos og Næver- 
hougen (ved Bodø) i Norge, Persberg, Grångesberg, Norberg, 
Dannemora og Gellivara i Sverrige, — en anden gruppe er 
kisforekomsterne 1 skifer, i det Trondhjem’ske, Hardanger- 
Karmøen, Ranen-Skjærstad-fjordene, mm., med typus fex. 
Foldal, — en tredje de falbaandlignende leiesteder af mag- 
netkis, kobberkis, svovlkis, underordnet magnetjern, med 
kvarts, hornblende, feldspath osv. 1 grundfjeldet, med typus 
fex. Bøilestad og Skyttemyr gruber i Froland ved Arendal, 
Bodalens gruber paa Averoen ved Kristiansund. **) 
De forskjellige jernerts-forekomster udmærker sig bl. a. 
i regelen derved, at der omtrent samtidig med jernertsen 
blev afsat forholdsvis betydelige mængder kulsur kalk; 
(fex. ved næsten alle de Arendal'ske forekomster, paa Lang- 
øen, i Fensfeltet ved Ulefos, ved Næverhougen pr. Skjær- 
stadfjorden, Dunderlandsdalen pr. Ranenfjorden, — videre 
#) Cfr. herom Dr. H. H. Reusch. Bommelgen og Karmøen med 
omgivelser, geologisk beskrevne. 1888, pag. 366—368. 
**) For alle de norske forekomsters vedkommende henholder jeg mig til 
egne omfattende undersøgelser, som endnu ikke er publicerede. 
De fire førstnævnte af de svenske forekomster kjender jeg af autopsi 
