238 IG Jal Win WOR, 
(feldspath kun som mineralogisk sjeldenhed), de andre der- 
imod forholdsvis mindre mængder kis, mest magnetkis, 
desuden hyppig magnetjern og titanjern, og nogenlunde 
betydelige meengder kvarts, hornblende. glimmer, feldspath 
m. m. Dertil kommer, at kisforekomsterne i skifer oftest 
er typisk linse- eller stokformige, medens de i grundfjel- 
det gjerne udmeerker sig ved stor udstrekuing 1 strog og 
fald i forhold til mægtigheden. 
En analogi mellem alle de tre slags forekomster er, 
at bundsætningen, som altid var lokalt begrænset, 1 rege- 
len foregik periodisk, idet der blev afsat erts og skifer i 
veksel med hinanden. Over det først dannede ertslag finder 
man gjerne skifer, ofte af betydelig mægtighed, 9: afsat under 
lang tid. Derpaa følger jævnlig paany et eller flere erts- 
lag, som blev bundsatte næsten ret over det første, >: de 
chemiske og fysiske betingelser, hvoraf ertsdannelsen af- 
hang, gjentog sig periodevis paa de samme lokaliteter. 
I sit arbeide «Bømmeløen og Karmøen med omgivel- 
ser», 1888 (pag. 368) har Dr. H. H. Reusch leilighedsvis 
opkastet det spørgsmaal, om ikke de i vore skifere optrædende 
kismasser skulde kunne forklares som dannede ved forvand- 
ling (pseudomorfose) af kalksten. — Herom maa for det 
første bemærkes, at der ikke foreligger en eneste direkte 
observation, som kunde tale til støtte for hypothesen, 
tvertom, vi finder ingen overgangsled mellem kis og kalk- 
sten, og, som nys paapeget, der existerer ikke ved kis- 
forekomsterne, — saaledes som tilfældet er med vore jern- 
erts-leiesteder, — nogen intim relation mellem kismasserne 
og kalksten. Videre er der i de regional-metamorfoserede 
og stærkt sammenpressede skiferfelter (i de Trondhjemske, 
i den ydre del af Hardangerfjorden med omgivelser, osv.) stor 
