Norske ertsforekomster. 239 
forskjel mellem kalklagenes og kismassernes ydre form; 
de sidste er stok-, nyre- eller linseformede, de forste deri- 
mod optræder som mere regelmæssige skikt; medens saale- 
des fex. hovedleiet i Foldal har en horizontallængde paa 
ca. 250 m. og maximums-mægtighed ca. 15 m., kan kalk- 
lag, hvis mægtighed kun er 5—10 m., i de samme slags 
skifere følges i mange kilometers længde. Skulde enkelte 
af disse kalklag ved chemiske processer være blevne om- 
vandlede til kis, maatte det ubetinget ventes, at kismas- 
serne maatte være i ganske anden grad regelmæssig plade- 
formige, end tilfældet virkelig er. — Ogsaa de sparsomme, 
men undertiden over store strækninger lobende kisimpreg- 
nationer i fortsættelsen af de mere kompakte kismasser 
taler mod, at der skal foreligge forvandlinger af kalklag, 
— eller overhovedet af hvilketsomholst tidligere existerende 
skikt. 
Som bekjendt har A. Helland (1. ce.) fremsat den hypo- 
these, at alle de Trondhjem'ske (og Hardanger'ske) kisfore- 
komster skulde være af nogenlunde samme alder, og at de 
skulde tilhøre en særskilt formation («pyrit-formation») af 
formentlig ikke synderlig stor mægtighed. Om den oppo- 
sition, nævnte hypothese har været gjenstand for, henvises 
til tidligere arbeider af Th. Kjerulf; her skal kun tilfoies 
nogle bemærkninger. — Det ligger i sagens natur, at be- 
rettigelsen af en «pyrit-formation» ikke kan baseres paa 
studium alene af de enkelte gruber eller af de isoleret 
optrædende ertsfelt, men paa indgribende granskning af 
det hele skifersystems stratigrafi. Alligevel skal vi dog 
se paa, hvad vi kan lære af Foldals-feltet. 
Her moder vi for det første tre indbyrdes næsten alde 
les samtidige kisforekomster, men desuden foreligger inden 
samme felt to andre leisteder, som er afsatte paa betyde- 
lig lavere niveauer, nemlig ca. 0.7 og 2 kilometer, længere 
