254 IB Jak II, aan 
tion, idet forst jern- og senere kobber- og nikkel-sulfiderne 
gaar over til oxyd (med sulfat); paa grund af affinitets- 
forholdene maa der blive en vekselvirkning mellem de dan- 
nede kobber- og nikkel-oxyder paa den ene side og jern- 
sulfidet paa den anden; da jernet i den zone, hvori kobber- 
og nikkel-oxyderne befinder sig, allerede er bleven oxyderet 
(til oxyd og sulfat) maa omsætningen finde sted med jern- 
sulfid, som befinder sig lidt, om end kun ganske lidet, 
længere ind mod centrum. Ved denne ombytuing rykker 
kobber- og nikkel-mængderne lidt, vistnok kun forsvindende 
lidet, indover, medens omvendt jernet rykker udover; ved 
stadig fornyet oxydation med vekselvirkning og deraf føl- 
gende bevægelse indadtil vil koncentrationen kunne for- 
klares. 
Den her angivne fortolkning af kjærnedannelsen sva- 
rer fuldstændig til de gjældende hypotbeser om den mole- 
kulære vandring af kul ved cementations- og aducerings- 
processerne ved jern. — Hypothesen fordrer, at ikke alene 
kobber, men ogsaa nikkel, skal koncentreres indadtil, — 
noget, som ogsaa erfaring bekræfter. Da kobberoxyd, paa 
grund af affinitetsforholdene, omsættes forholdsvis lettere 
end nikkeloxyd med jernsulfid, maa det endvidere paa for- 
haand ventes, at kobber koncentreres 1 stærkere grad end 
nikkel; at ogsaa dette faktisk indtræder, kan man være 
temmelig: sikker paa, idet man nemlig ved vore nikkelverk 
utvivlsomt for lang tid siden maatte have været opmærk- 
som paa kjærnedannelsen ved den nikkelholdige  magnetkis, 
hvis koncentrationen her havde været ligesaa stærk som 
ved de vanlige kobberførende kismalme. De af Riiber 
udførte analyser viser en utvivlsom kjærnedannelse ved 
nikkelmalm; samtidig ser man dog ogsaa, at koncentratio- 
nen paa langt nær ikke er saa intensiv, som den pleier 
at være ved tilsvarende kobbermalm. *) 
*) Forholdet mellem Ni + Co i skrog og kjærne i den af Riiber 
