Kjendskabet til Gronlands Indlandsis. 281 
Nunatakker lidt inde i Isen, og undertiden skyde de Gjen- 
vei ved at gaa op paa Isen og over den begive sig fra 
en Fjorddal til en anden, naar Landet mellem Fjordene 
og Dalene er umuligt eller vanskeligt at passere. Grøn- 
lænderne kjende derfor paa mange Steder af Landet Isens 
yderste Bræmme, og ved at fortælle om store Revner, der 
findes i den, og om Vandløb, Søer og Kildevæld paa dens 
Overflade. De ved ogsaa, at det Vand, der flyder fra 
Isen, er blakket og hvidfarvet, fordi det indeholder Ler og 
Grus, og at Isfjeldene og den mindre Kalvis ofte føre Ler, 
Grus og Sten fra Landet ud i Havet. De have med andre 
Ord en korrekt og af deres Sagn uafhængig Opfattelse af 
Indlandsisen, kun at de opfatte visse Isfjorde som Klofter, 
der gaa tvers over Grønland saaledes, at der er Vand- 
forbindelse under Isen, og at de for det meste tro at have 
iagttaget, at Isen breder sig mere og mere. Derimod have 
Traditionerne om Indlandsboer ikke forrykket Grønlæn- 
dernes sunde Sans saaledes, at de have indladt sig paa 
Fantasier om frodige Egne indenfor den Bræmme af Is og 
Sne, som findes rundt om Grønlands store, hemmeligheds- 
fulde Indre. Grønlænderne tænke sig tvertimod hele Ind- 
landet som en Mark af Is og Sne, op over hvilken der kun 
hist og her rager en enlig Nunatak. At Indlandsboerne 
alligevel kunne leve i Indlandet, forklare Grønlænderne 
ved at give dem overnaturlige Egenskaber, saa de kunne 
trodse Indlandets øde Natur. I den leve de saa efter 
Grønlændernes Mening den Dag idag sammen med andre 
mere eller mindre mærkværdige Væsener, isklædte Bjørne, 
Fabelulve, «Godtveirsfrembringeren» og mange flere. Nogle 
af disse Væsener ere ligesom Indlandfolkene Dobbelt- 
gjængere, med hvis andet og virkelige Jeg Grønlænderne 
have stiftet Bekjendtskab paa et tidligere Tidspunkt af 
deres Historie, andre ere rene Fantasifostre. De spille i 
Beretninger om Indlandsisen en stor Rolle som Væsener, der 
