286 Peter Eberlin. 
imidlertid nogen stor Skov skulde findes, hvilket dog skal 
vel være at tvivle paa, eftersom jeg langt ind til Fjordene, 
hvor Skov helst skulde findes, har ingen anden Skov fun- 
den end smaa Krat i meste to til tre Alen hei.» (Egedes 
Svarskrivelse. 31te Juli 1723). | 
Egede vilde saaledes ikke have noget at gjere med 
den foreslaaede Isvandring; derimod gik han ind paa det 
andet Forslag og reiste endnu 1723 i Baad sydpaa for 
om muligt at naa Østkysten. Denne naaede han ikke, 
men som Sydreisen i alle Henseender udvidede hans Blik 
paa Grønlands Natur, saa blev den ogsaa af Betydning 
for Opfattelsen af Indlandet, idet Egede baade paa 
Grund af, hvad han selv iagttog paa Reisen, og paa 
Grund af, hvad Grønlænderne samtidig og senere fortalte 
ham, kom til det bestemte Resultat, at Frobisherstrædet 
og Beare-Sund slet ikke hørte hjemme i Grønland, et 
Resultat, han stadig fastholdt mod den allerede 1732—33 
opdukkende mæglende Forklaring, at Sundene virkelig havde 
været til, men at de ikke længer vare tilgjængelige, enten 
dette nu kom af, at de laa tilstuvede med sammenfrossen 
Drivis, eller det var Landisen, der havde bredt sig ud over 
dem og saaledes fuldstændig begravet dem. Egede feiede 
derfor Sundene ud af det Kort, der 1741 udkom i hans 
«Grønlands Perlustration», men hvad han gav med den ene 
Haand, tog han igjen med den anden, idet han paa samme 
Kort afsatte det Sund, der efter Grønlændernes Sagn i 
gamle Dage havde gaaet fra Jakobshavns Isfjord over til 
Østkysten, hvor han lod det løbe ud i den længste Fjord, 
de gamle Kort havde paa denne Kyst, den saakaldte «Øl- 
lumlengri». Egede havde sit Kjendskab til Sagnet om Sun- 
det fra Sønnen Paul, der 1738 havde hørt Sagnet fortælle. 
Paa Egedes Kort fandtes der saaledes til Stadighed et Sund 
tvers over Grønland, rigtignok med Paaskrift, at det kun i 
gamle Dage havde været til, nu var det dækket med en Isbro. 
