300 Peter Eberlin. 
smulret hen og skaaret ud i dybt udarbeidede Fjelde med 
mellemliggende Dale, Fjorde og Sunde. 
Efter Erfaringer fra alle Steder i Verden er en saa 
steerk Udarbeidelse af Fjeldgrunden som den, der foreligger 
i Sydgronlands Yderland, et Fænomen, som ikke kan forud- 
sættes at finde Sted i det Indre af en stor Landmasse 
som Grønland. Man kan derfor trygt gaa ud fra, at 
den centrale Del af Sydgrønland — blottet for Indlands- 
isen — vilde fremvise en langt mere regelmæssig Overflade 
end Kystlandet, og da der intet Sted i Yderlandet — hvor 
de snarest skulde vise sig — findes Spor af egentlige Fjeld- 
kjæder, maa man antage, at Fjeldgrunden i Sydgrønlands 
Indre fremviser store heitliggende Fjeldmarker, der i For- 
hold til Yderlandets udarbeidede Relief kunne opfattes som 
forholdsvis jævne Hoisletter, der fra det inderste Land 
sænke sig ud imod Toppene af Kystlandets Fjelde. 
Fjeldmarkerne tør antages at ligge i en Høide af i det hele 
og store c. 2000 Meter over Havet, nogle Steder noget lavere, 
andre Steder noget høiere. Ovenover disse Fjeldmarker ligger 
der saa, som paavist af Expeditionen, et 1000—1500 Meter 
tykt Dække af Sne og Is, hvis Overflade ingenlunde — 
ikke en Gang i det store — tør antages at være konform 
med den underliggende Fjeldoverflade, idet Dækket rimelig- 
vis er mindre mægtigt i Midten end noget længere ude. 
Yderst i Randen skraaner dette Dække ud mod Yderlandet 
og Havet. 
I Hjertet af Sydgrønland falder der, som Expeditionen 
har paavist, en stærk Nedbør af Sne. Af denne Sne bliver 
en Del liggende, hvor den falder, mens en anden Del feies 
ud over den periferiske Indlandsis, over hvilken der ogsaa 
falder anden Nedbør end den fra dét Indre udføgne Flyve- 
sne. Den aarlig faldende Nedbør har den Betydning, at den 
holder det Tryk vedlige, hvorved Bundlagene i Sne- og Is- 
massen blive plastiske og skydes ud til Siderne. Det Side- 
