304 Peter Eberlin. 
Isens storste Udbredelse, hvor Indlandsisen, efter at have 
trukket sig tilbage, paany rykkede frem, men af geologiske 
Vidnesbyrd fra Grønland, der bekræfte denne Antagelse, 
har man egentlig ingen. Man kan nok paaberaabe sig, at 
Indlandsisen, som paavist af Brown og Kornerup, et 
Par Steder paa Vestkysten gaar ud over Lag, der maa 
være afsatte efter Tidsrummet for Isens storste Udbredelse 
og udenfor Isens Rand, men dette Forhold behover ikke at 
være Vidnesbyrd om andet end rent «tilfældige» lokale 
Frem- og Tilbagesvingninger af Isranden, altsaa ube- 
tydelige og af ingen betvivlede Fænomener. Kunde det 
derimod paavises, at Indlandsisen i Tidsrummet mellem sin 
Glansperiode og Nutiden, en eller flere Gange, var rykket 
frem over Strækninger, den allerede havde trukket sig til- 
bage fra, saaledes at Fremrykningen havde fundet Sted 
samtidig over storre Dele af Gronland, saa var det slaaet 
fast, at Grenland i det omtalte Tidsrum havde havt en 
eller flere varme eller «terre» (nedborfattige) Perioder. 
Hvad Indlandsisens Oprindelse angaar, da har Spørgs- 
maalet herom ofte været paa Tale, og der er fremsat to 
Forklaringer desangaaende. Den ældre Forklaring, den 
Rinkske, gaar ud paa, at Indlandsisen er begyndt som en 
Isdannelse ved Mundingerne og Deltaerne af Floder, som 
i sin Tid antages at have ført Størstedelen af Nedbøren 
over Grønland ud til Havet, og at denne Isdannelse 
ved Opstemninger af Flodernes Vand, hvorved dette gik 
udenfor sit Leie og frøs til Is, efterhaanden — mens Kul- 
den stadig tiltog — bredte sig, indtil faldende Sne tilsidst 
samlede de stivnede Floder og deres Omgivelser til et Hele, 
hvori de gamle Floder dog vedblivende fremtraadte med en 
vis Selvstændighed, nemlig som de nuværende Isfjorde. I 
Modsætning til denne Forklaring, som nærmest synes ud- 
dannet paa Grundlag af Iagttagelser over Isdannelsen om 
Vinteren ved grønlandske Elvmundinger, staar den af Hayes 
