3ß8 ' Karl Pettersen. 



sten. Ved nærmere undersøkelse fin des bergarten dog at 

 være regelmæssig stribet. Stribningen, der nærmest bestem- 

 mes ved glimmerbladenes ordning, er ligeløbende med strøg- 

 retningen inden den mere typisk udprægende gneisafdeling. 

 Fra Simavik over Tverelvvand til top af Blaatind. 

 Fig. 2. 



Ved Tverelvens sammenløb med Simavikelv lagrækker 

 af haard gneis i regelmæssig lagstilling. Strøgretning 140°, 

 fald stejlt no. 



Op efter det egentlige højfjeld, der stiger frem som et 

 mægtigt kjededi'ag straks indenom den østre ende af Tver- 

 elv-vand (760' = 238 m. o. h.) antager bergarten en mere 

 hvidlig grundfarve. Orthoklasen i Kvalsundets gneis viger 

 tildels pladsen for en bvidlig oligoklas. De i regelen nøgne 

 bøjfjeldspartier vise ogsaa en stærkt fremtrædende hvidlig 

 grundfarve og danne saaledes en stærk modsætning til gneis- 

 afdelingen i de lavere partier med dens mørkere farvenuancer. 

 Forøvrigt optræder denne lysere bergart dog ogsaa her hyp- 

 pig i veksling med lag af mørkere gneis, der petrografisk 

 staar Kvalsundets glimmergneis nærmere. 



Bergarten optræder her ofte udpræget laget, og strøg- 

 retningen falder da altid sapimen med den, der raader inden 

 Kvalsundets gneisafdeling, nemlig fra 140 til 160° med stejlt 

 nordostligt fald. Heraf synes at skulle fremgaa, at den ty- 

 piske gneis inden de lavere liggende partier og den hvidlige 

 højfjeldsgneis trods den temmelig stærkt fremtrædende petro- 

 grafiske ulighed dog danne led under en og samme større 

 bygningsgruppe. Men ligesom høifjeldsgneisen paa den ene 

 side staar i overlejningsforhold til den typiske gneis, saa er 

 denne paa den anden side ogsaa præget ved andre særlig 

 fremtrædende ejenommeligheder, saa der dog synes at maatte 

 være grund til at opstille den som en særlig underafdeling 

 inden det store gneisfelt. 



Denne hvidlige højfjeldsgneis gjennemsættes eller afveksler 



