Bidrag til de norske kyststrøgs geologi, 371 



dioritisk parti. Stenen dannes her af helt overvejende horn- 

 blende, medens plagioklasen paa det nærmeste er trængt 

 tilbage. Stenen er stærkt indsprængt med magnetit. 



Ved (ff) — fig. 2 — stikker frem midt i den lyse, her 

 mere gneis-granitiske sten et 5' (1.6 m.) mægtigt belte af en 

 grønlig, mild, kloritisk glimmerskifer. Strøgretning 140°, 

 fald stejlt no. 



Topfladerne ere aldeles overdækkede med lese stene, 

 forherskende bestaaende af en temmelig lys diorit, sammen- 

 sat af hvidlig plagioklas med sort hornblende i nogenïunde 

 jevn middelskornet forbindelse. Den af Helland undersøgte 

 prøve no. 3 er hentet herfra. 



Toppen, omkring 2800' (878 m.) skraaner langsomt ned 

 mod vest, derimod i stejle styrtninger ned til Skulgamdalens 

 øverstliggende botn. 



Paa nordre side af denne dal rejser Kundfjeldet sig op 

 til en højde, der naar lidt op over Blaatindens. Ogsaa her 

 gjennemsættes den hvide gneisai'tede bergart op efter de 

 nøgne styrtninger mod Skulgamsdalen af forskjellige, tildels 

 mægtige partier af den mægtige dioritiske bergart. 



Ved Skulgammen ved stranden Kvalsundets gneis, strøg 

 160° i stejl lagstilling. 



Fig. 5. Profil fra Møsnes op til top af Skulgamstind. 



a) gneisartede lagrækker. Strøgretning omkring nord— syd- 

 lig, fald stejlt til vertikalt. Gneisafdelingen her er i 

 petrografisk henseende nærmest at indordne under Kval- 

 sundets gneis. 



b) I en høide af omkring 1100' o. h. (345 m.) — altsaa i 

 en høide, der paa det nærmeste falder sammen med 

 højden af punktet a fig. 2 i profilet opover til Blaatind, 

 optra;der en dioritisk gangmasse, der stryger ligeløbende 

 med gneisens lag og saaledes optræder lejeformet med 

 samme. Denne diorit er i petrografisk henseende ganske 

 at sammenstille med den mørke diorit opefter Blaatind. 



24« 



