386 Karl Pettersen. 



aasdrag. Bredviksdraget, der danner øens egentlige centrale 

 parti, stiger saagodtsom overalt stejlt op fra strandbredden 

 og afsluttes opad i forskjellige tinder, hvoraf flere naa op 

 til omkring 2000' (630 m.). Imellem disse er at mærke 

 Helvedestind, — øens højeste punkt. Storfjeldets drag er 

 lavere og naar i Storfjeldet sit højeste punkt, der neppe 

 overstiger 1500' (470 m.). 



Ved Finkirken bygges fjeldgrunden af graa gneisartede 

 lag i veksling med rødlig, mere granitartet sten. I denne 

 sidstnævnte optræder hyppig i store udsondringer i indtil 

 1' (0.3 m.) gjennemsnit ren kvarts — sparsomt indsprængt 

 med rødlig orthoklos. I den mere granitisk udprægede af- 

 ændring optræder kvartsen og orthoklosen i en særdeles 

 storkornet forbindelse, — indbyrdes udsondrede i klumper 

 af indtil 2 à 3 cm.'s gjennemsnit. 



I nærheden af Finkirken rejser sig et par isolerede 

 houge eller humper, hyggede af en overordentlig storkornet 

 kvartsrig granit. Stenen viser sig tildels indfældt med røde 

 granater. 



Langs den søndre side af Løgsfjordejdet bygges fjeld- 

 grunden af haarde kvartsrige gneisartede dannelser, der vise 

 en stribningsretning (eller strøgretning) af 160° med stejlt 

 østligt fald. 



Langs efter Løgsfjorden lagrækker af gneisartet sten, der 

 træder frem under en smuk regelmæssig veksling af møkere 

 og lysere lag. Strøgretning 160°, fald 60° ø. 



Engvik. Fig, 10. Profil over Styrisholmen og Engvik. 



a. rene gneislag i vekslende baandfarver. Indeslutte tynde 

 lag af en mere granitartet sten. 



b. Bergarten viser sig af renere granitisk struktur, men 

 den bevarer fremdeles sin lagdeling. Denne granitiske 

 sten indeslutter igjen lag eller baand af rød storkornet 

 granit. 



