Bidrag til de norske kyststrøgs geologi. 399 



saa afviger den imidlertid i petrografisk henseende ganske 

 væsentlig fra gneis-graniten langs efter Lofoten, Vesteraalen 

 og Hindø. Denne er nemlig oftest af en mere rødlig grund- 

 farve, den rødlige orthoklas danner ofte en stærk forher- 

 skende bestanddel. Van-øens gneisgranit viser derimod en 

 smudsig graalig grundfarve, den er i regelen mere kvartsrig, 

 og ofte synes kvartsen at optræde endog helt forherskende. 



Ved Valen er gneisens strøgretning nord -sydlig med 

 vestligt fald. 



Lille og Store Skorø ere begge hyggede af grovlaget 

 gneis. Strøg 140°, fald svagt s.v. Bergarten er her sammen- 

 sat af hvidlig feltspath og kvarts med glimmer paa afløs- 

 ningsfladerne. Granater optræder ogsaa i samme, om end 

 sparsomt. 



Fra vestre side af Skibsfjord stiger fjeldpartien Kval- 

 kjæften op til en højde af omkring 1500'. Kvalkjæften er 

 fra fod til top bygget af regelmæssig paa hinanden følgende 

 lagrækker af grønlig glimmerskifer, hvidlig tyndlaget kvartsit, 

 hornblendeskifer i smuk veksling. Efter det hele lagsystem 

 et svagt vestligt fald langs fjeldpartiets østlige side, derimod 

 svagt østligt langs den vestlige side, — altsaa en skaalformig 

 dannelse. 



Fig. 12, Profil tvertover øen: 



a. nede ved stranden lagrækker af grønne skifere, ind- 

 fældt med drummer af kalkspath. Skiferen gjennem- 

 sættes paa forskjellige steder af diorit, hvori snore af 

 epidot. Ved sammenstødet mellem skifer og diorit synes 

 den sidste at gaa over til en fuldkommen tyndlaget 

 grøn skifer. 



b. Et mægtigt sammenhængende dioritisk parti. Denne 

 diorit synes petrografisk at staa de dioritiske afændrin- 

 ger, der gjennemsætte gneisen nærmere. 



c. Kvalkjæftens nysomhandlede skiferafdeling. 



