402 Karl Pettersen. 



lagdeling eller skikning at iagttage over fjeldets højest- 

 liggende partier. Faldet var østligt. 



Paa grund af fjeldpartiernes stærke udstykning bærer 

 Vanøen i orografisk henseende det samme karakteristiske 

 grundpræg, der er saa betegnende for flerheden af øerne in- 

 den kyststrækningens store øgruppe. I geologisk henseende 

 er derimod denne ø forholdsvis rigt udpræget. 



Vandkisten og Vandtindens mægtige fjeldpartier ere 

 hyggede af en graa haard, oftest ulaget gneis, der saaledes 

 kan gaa over til en gneis-granit. Over de egentlige imder- 

 landspartier ligesom ogsaa over de til Vanø knyttede smaa- 

 øer, Store og Lille Skorø samt Burø optræder bergarten i 

 regelen med en bestemtere udpræget gneis-struktur, opover 

 de stejle fjeldafhæng derimod oftest mere som en gneis- 

 granit. Øens nordligste hovedparti — fjeldmassen nordenfor 

 Vannerejdet — er ligeledes bygget af en lignende graa 

 gneis-granit. 



Dette gneisartede grundfjeld gjennemsættes hyppig af 

 dioritiske partier. 



Denne graa gneis er temmelig kvartsrig og adskiller sig 

 i petrografisk henseende ganske væsentlig fra gneis-graniten 

 langs efter Lofoten, Vesteraalén og Hindø, hvor den rødlige 

 Orthoklas optræder som en stærkt forherskende bestanddel, 

 ligesom bergarten der oftere kan antage en sandstenartet 

 struktur, der aldrig er at paavise over Ringvatsø eller 

 Vanø. 



Lavlandspartierne efter øens sydøstlige side og frem- 

 deles kyststranden fra øens vestlige side fra Vannerejdet 

 sydover til Kammen er derimod bygget af lagrækker af sorte 

 lerskiferagtige dannelser i veksling med kvartsitisk tynd- 

 laget sten og grønlige kloritiske skifere. Til denne afdeling 

 er endvidere langs øens sydlige side i strøget mellem Vand- 

 stenen og Vandvaag knyttet lagrækker af en ejendommelig 



