412 Karl Pettersen. 



par mindre af gneis og gneis-granit bjggede fjeldpartier, — 

 det ene mellem Skogsfjord og Daavfjord, det andet mellem 

 Daavfjord og Grundfjord. Disse fjeldpartier, der danne 

 øens nordligste fremspring, ere forholdsvis lave og naa med 

 sine højeste rygge eller toppe neppe over 1200' (376 m.) 



Ringvatsø er paa grund af sit forholdsvis store ned- 

 slagsdistrikt ret rigt forsynet med forskjellige større og 

 mindre ferskvands-sjøer. Langs øens østlige side ligge saa- 

 ledes Bjørnskarsvandene, Glimma og Røsnesvandet, der samt- 

 lige paa det nærmeste udfylde bnndfladerne af forskjellige 

 transversale fjelddale eller næsten til havfladen nedskaarné 

 fjeldkløfter, der skjær sig ind gjennem Skulgamstindernes 

 fjelddrag. Fra øens vestlige side breder det anseelige over 

 1 mil (11,3 km.) lange Skogsfjordvand sig frem i ost— syd- 

 ostlig retning til ind under foden af det vestlige afhæng af 

 Soltindernes drag. Skogsfjordvandet, hvis vandspeil ikke 

 ligger synderlig højere end havfladen, skal have en dybde 

 af indtil 100 favne. Dets bund skal saaledes ligge mellem 

 5 à 600' (157—188 m.) dybere end havfladen. 



Fjeldmassen eller Vanøens sydlige hoveddel er ved den 

 omkring 1 mil (11,3 km.) lange Skibsfjorddal udskilt i tvende 

 parallel-løbende i nord — sydlig retning strygende tvilling- 

 drag. Det vestligste af disse naar i Vandtinden sin største 

 højde med 3307' (1037 m.). Vandkisten, der er noget lavere, 

 er ikke maalt. 



Over de mere vestlig beliggende øer Nord-Kvalø og 

 Ribbenesø naar de højeste toppe op til mellem 2000 à 2500' 

 (627 à 784 m.). Længere vestover aftager fjeldmasserne 

 stadig i højde. Sandvikøen naar sin største højde med 

 1300' (400 m.), Risø med 280' (88 m.) og vestenfor disse 

 synker den faste fjeldgrunds tophøjder ned til omkring hav- 

 fladen og under samme i den uendelighed af øer og skjær, 

 der bygger den yderste skjærgaard. 



Større regelmæssighed og en endog stærkt fremtrædende 



