Bidrag til de norske kyststrøgs geologi. 429 



og vil resultatet af disse undersøgelser tindes fremlaget un- 

 der detailbeskrivelsen. 



Med hensyn til spørgsmaalet om dioritens forhold i gene- 

 tisk henseende til gneisen henvises til de bemærkninger, der 

 derom ovenfor ere fremlagte under afsnittet »Skulgammens 

 gneisafdeling«. 



ß. Yngre di or it. 



Langs efter Vanøens sydostlige og vestlige side gjennem- 

 sættes de til Dividalsgruppen indordnede lagrækker over- 

 ordentlig hyppig af en dioritisk bergart, der i visse hen- 

 seender optræder med et ejendommeligt særpræg og i pe- 

 trografisk henseende ogsaa synes at afvige ganske betydelig 

 fra den nysnævnte ældre diorit. Denne yngre diorit er i 

 regelen mere storkornig udviklet end den ældre, hvorvel 

 ogsaa mere finkornige afændringer her kunne optræde. Plagio- 

 klasen viser ofte en udpræget tvillingstribning og danner 

 tillige en stærkere fremtrædende bestanddel. Dioriten gjen- 

 nemsættes her meget hyppig af snore eller aarer af epidot. 

 Rød skapolit optræder i samme navnlig efter øens sydostlige 

 side i aarer eller smalere baand. Ligeledes er kvarts og 

 kalkspath som hyppige udsondringer at paavise i samme. 

 Endvidere findes den dioriske grundmasse indsprængt med 

 svovlkis og kobberkis. 



I kontakten med Dividalsgruppens lagrækker kan denne 

 yngre diorit gaa over til en fuldstændig skiferdannelse 

 (grønskifer), der viser en lagstilling, der ganske falder 

 sammen med. den, der raader inden den tilstødende skifer- 

 afdeling. Denne grønskifer danner saaledes et mellemled 

 eller et overgangsled mellem diorit og Dividalsgruppens 

 skifere. 



Prøve af denne yngre diorit er mikroskopisk undersøgt 

 ved A. Helland og af ham nærmere beskrevet i afhand- 

 lingen »Mikroskopisk Undersøgelse af en Del Bergarter 



