Bidrag til de norske kyststrøgs geologi. 439 



mellem enkelte af de mere selvstændige af gneis og gneis- 

 granit byggede fjeldpartier. De stue sig her op i lavere 

 mere mildt formede aasdrag. 



Alene paa Eenø, der helt er bygget af yngre lagræk- 

 ker, taarne disse sig op i høje fjeldpartier. Ved sine mil- 

 dere former og sit mere ensformige ydre karakterpræg dan- 

 ner Eenøen en stærkt fremtrædende modsætning til de af 

 gneisen og gneis-graniten byggede fjeldmasser. Renø er i 

 saa henseende ogsaa at holde ud fra kyststrækningens 

 øgruppe og derimod nærmest at henføre til de egentlige 

 fastlandspartier eller maaske rettere at opføre som et 

 orografisk mellemled mellem fastlandet og de egentlige 

 kyststrøg. 



Medens lagstillingen inden gneisafdelingerne er tem- 

 melig gjennemgaaende stejl og ofte nærmer sig vertikal- 

 planet, naar lagenes faldvinkel inden Dividals- og glimmer- 

 skifer-gruppen sjelden over 30°. Over Ringvatsø og Vanø, 

 hvor gneisen og de yngre lagrækker støde sammen i mere 

 umiddelbart kontaktforhold, synes der at skulle være grund 

 til at forudsætte, at den inden gneisafidelingen raadende 

 lagstilling i det væsentlige maa være at føre tilbage til en 

 tid, der ligger bagenom tiden for aflejningen af Dividals- 

 gruppens lagrækker. I saa tilfælde vil tiden for den op- 

 rindelige ødannelse, der som ovenfor fremholdt er betegnet 

 af de inden gneisafdelingerne raadende stratifikationsfor- 

 holde og samtidig med disse her finde sin nærmere be- 

 grændsning fremad. Ødannelsen maa nemlig i saa tilfælde 

 være ældre end tiden for Dividalsgruppens aflejning. 



Ogsaa over Renø er lagstillingen inden de her til Divi- 

 dalsgruppen og Tromsø glimmerskifergruppe henhørende af- 

 delinger bestemt afvigende fra den, der raader inden gneis- 

 afdelingerne over de udenfor liggende øer. Uagtet foldnin- 

 ger inden Renøens lagrækker er at paavise, ere de dog 

 svage, og det synes som om bygningsforholdene over Renø 



