Iridsprøitningsforsøg med guanylsyre. 89 



Dyret respirerer i dette kasus langsomt og roligt med blot 6 à 7 

 respirationer i minuttet, som man ser af kurven, hvoraf karakte- 

 ristiske partier er gjengivne paa fig. I. (Pg. 90.) 



Umiddelbart eiter injektionen faar begge respirationskurver, den 

 thorakale og abdominale et uregelmæssigt forløb, hvilket svarer til 

 det tidspunkt blodtryksfaldet indtræder. Antallet af respirationer 

 stiger til 24—30 i minuttet. Derpaa blir atter kurvene — særlig den 

 thorakale, men ogsaa om end i mindre grad den abdominale respi- 

 ration atter normal for et par minutters tid, omend de enkelte eleva- 

 tioner blir mindre end før. Efter denne tid antager hver sin sær- 

 egne respira tionstype, der skal beskrives særskildt. 



Thoraxrespirationens elevationer blir efter et gjennemgangs- 

 stadium paa ca. 2 minutter, hvor respirationen er ganske uregelmæssig 

 og hvor elevationerne uophørlig forandrer sin form for saa tilslut at 

 gaa over i den endelige form, ganske smaa, omtrent 1 la af den op- 

 rindelige størrelse. Fremdeles blir det opadstigende gren, Inspirati- 

 onen, meget steil, medens den nedadstigende, exspirationen, langsomt 

 og sagte sænker sig ned mod abscisselinjen for saa atter at gaa over 

 i en ny inspiration. Exspirationens længde tihager derfor paa inspi- 

 rationens bekostning. Den blir vel 3 gange saa lang som inspirati- 

 onen, medens den normale kurve viser omtrent den samme længde 

 for begge. Respirationernes antal er 28. Denne respirationstype 

 fortsættes uforandret til forsøgets slutning, idet dog elevationerne 

 langsomt voxer i høide. Ved forsøgets afslutning — 20 minutter 

 efter injektionen er høiden omtrent halvparten af den oprindelige, 

 og respirationernes antal 11 — 16 i minuttet. 



Ligesom thoraxrespirationen gjennemgaar ogsaa den abdominale 

 respiration et kort gjennemgangsstadium, før den gaar over i sin 

 endelige type. Det væsentlige i disse overgangsformer er de enkelte 

 elevationers overgang fra en enkelt spids til en dobbeltspidset kurve. 

 Først tinder man en hovedspids med en liden elevation paa det 

 nedadstigende ben, senere rykkes spidsen høiere op, og man faar en 

 dobbeltspids. Derpaa falder den lille elevation paa det opadstigende 

 ben, og dermed er den endelige form naaet, Denne bestaar af en 

 række regelmæssige elevationer, der alle er hinanden lige. Først har 

 man en langsomt stigende elevation, der dog ikke naar nogen syn- 

 derlig høide, men til gjcngjæld har lang varighed. Den afbrydes ved 



