98 Ivar Bang. 



Ganske eiendommelig er den virkning, guanylsyren frem- 

 bringer paa respirationen. Vi finder her konstant 

 lige efter og under indsprøitningen en meget f orceret 

 respiration. Efterat dette stadium er over. indtræder den 

 for guanylsyren eiendommelige respiration. Denne respira- 

 tion udmerker sig derved, at brystaandedrættet blir meget 

 overfladisk med en forlænget respiration, medens den abdo- 

 minale respiration til gjengjæld forøges i styrke. Bemerkel- 

 sesværdigt er ligeledes, at den diaphragmatiske respiration 

 fortsættes efterat thorax er begyndt at exspirere; ja vi har 

 endog exempel paa, at diaphragma under thorax' exspiration 

 foranstalter en ny inspiration. Respirationen giver derfor 

 det indtryk, at diaphragma anstrenger sig og overvinder en 

 hindring, thorax forgjæves søger at overvinde. Respirationen 

 har endog en vis lighed med den anstrengte respiration 

 ved stenoser i trachea. Nogen forklaring paa denne eien- 

 dommelige respirationstype, der findes tydelig udtalt i forsøg 

 no. 2 og 3 samt i no. 1, hvor dog ingen tracé foreligger, 

 kan foreløbig ikke gives. Respirationstypen synes heller 

 ikke at forekomme aldeles konstant, da nemlig forsøg no. 4 

 ikke fremviser denne respirationstype. 



Derimod er guanylsyrens virkning paa blodtrykket 

 et konstant fænomen, som man finder i alle forsøg. I forsøg 

 no. 1, hvor ingen tracé foreligger, kan man af den formind- 

 skede hastighed, hvormed blodet strømmede ud af arterien 

 efter guanylsyreindsprøitningen slutte at blodtrykket er faldt 

 — dette forsøg er det ogsaa, som har henledet vor op- 

 merksomhed paa fænomenet. — 



I forsøg no. 2 hindrer partiel koagiüation i kanulen os 

 i at slutte noget bestemt om blodtryksfald. Imidlertid taler 

 faldet fra 160 til 140 mm Hg dog ikke m o d et saadant. 



