226 Jørgen Thesen. 



ventrikelvæggen er meget rigelig ; karrene træder ind langs 

 kurvaturerne aldeles som hos mammalia og danner et fint 

 netværk i keie væggen. Ogsaa talrige lymfespalter kan 

 paavises i alle snit; men lymfekjertler er der ikke spor 

 af. De er hos fiske hidtil som bekjendt kun paavist i 

 Jcardia hos rokkene. Submukosa er temmelig stærkt og 

 fast, men ikke paa langt nær saa lysbrydende som i mund- 

 hulen og spiserøret. Slimhinclen (fig. 2) er temmelig tyk 

 og lader sig med lethed afdissikere som en egen hinde. 

 Den dannes af et støtværk af bindevæv, men hovedmassen 

 bestaar af kjertler. Den ligger i dybe regelmæssige folder, 

 der gaar paa langs fra Jcardia til pylorus og som ikke 

 udslettes, om ventrikelen fyldes noksaa meget. Dens over- 

 fladeepithel (fig. 3) er ejendommeligt. Det er høje cylinder- 

 celler, der er bredest i den ende, der vender mod over- 

 fladen, og som nedad spidser til og ender i en lang 1 

 ndløber, der gaar over i bindevævet, saaledes at det er 

 umuligt at se, hvor cellen ender, og bindevævet begynder. 

 Isolerer man disse celler med eddikesyre og farver med 

 methylgrønt, vil man undertiden faa dem bare med en liden 

 spids nedad; men naar man er forsigtig, træffer man dem 

 ogsaa med en meget lang udløber. Det sandsynligste er 

 dog vel, at den hele udløber er en bindevævsdannelse, der 

 støtter cellen og muligens et lymføst apparat, Dette er 

 saa meget rimeligere, som man ved, at absorbtionen hos 

 mange fiske for en stor del skal foregaa i ventrikelen. 

 Dette spørgsmaal maatte det rimeligvis gaa an at afgjøre, 

 naar man havde undersøgelsesmateriale af fiske, som nylig 

 havde spist; men alle de dyr, jeg har undersøgt, har des- 

 værre havt tom mave, Og da viser den hele udløber sig 

 som en fin, tyd fiber, der ikke afviger det mindste fra de 

 andre bindevævsfibre, der danner et temmeligt tykt lag af 

 kjernerigt, lymfoid bindevæv mellem epithel- og kjertel- 

 laget (fig. 2 og 4). 



