256 



Andr. M. Hansen. 



Jeg skal genta min tidligere beskrivelse fra Østerdalen. 

 «Den egentlige sete (eller nøiagtigere seteflaten) [Fig. 

 1 B] dannes av en horisontal eller svagt skrånende flate 

 på i alm. 10 — 20 m., der træder frem fra liens almindelige 

 hældning, avgrænset på den øvre side av rygstødet (eller 

 kortere ryggen) [A], der ved de av løst materiale byg- 

 gede seter i almindelighet ikke skiller sig stort ut fra dal- 

 sidens faldvinkel, men som ofte viser små knauser av det 

 faste fj eld stikkende frem og da med lodret kant. Fra 



Fig. i. 



20-38 



seten falder foten [C] brat av som en jevn flate med en 



vinkel på 20 — 38°, som dog ofte blir mindre. Saaledes 



som her skildret optræder seterne i de almindelige bratte 

 lier (10 — 20°). Hvor dalsiden blir flatere, viskes de like- 

 som ut, seten blir mere skrå og foten længere og flatere 

 for tilsidst begge at falde sammen med lien. Mate- 

 rialet består i kvartsfj eldet i regelen av nødde- til næve- 

 store, kantrundede stene — , i Trondhjemsskiferen og også i 

 kvartsfj eldet paa steder, hvor seten breder sig ut til større 



Ross gælder dette «særlig en bygd, som ligger noget oppe fra dal- 

 bunden, paa en langstrakt flate eller terrasse nedenfor bøidedrag». 

 Hertil må vel efter beliggenheden av så mange gårde i Statamterne 

 føies: «eller på en gammel strandlinje». 



