Strandlinje-studier. 259 



niindelige fossestrenge gør et knæk ved linjen. luderst 

 inde i fjorden forsvinder seterne som regel ganske. Om- 

 vendt, længst ute på de ytre flate øer, Akerø, Sandø og 

 liggende, avløses de igen, hvor brændingen har større magt, 

 av strand volde av opskyllede fjærestener. Man har over- 

 gangen til de andetsteds almindeligste mærker efter gammel 

 h avstand. Man har altså som regel utenfra indover fjorden 

 følgende række: strandvolde, engseter, smalere typiske 

 seter, seter i fast fjeld, skyggeseter, uten at dog regelen 

 naturligvis er undtagelsesfri. Der forekommer stadig 

 veksling. 



Som regel kan seterne med lethed holdes ut fra ter- 

 rasserne. Mens seterne strækker sig langs fjældsiderne 

 som en jar, en vei, hvis profil oftest træder smukt frem 

 på de fremspringende næs. som et seteknæk i profilen, 

 er terrasserne altid knyttet til dalførerne. Ganske vist 

 kan terrasserne stadig følges i umiddelbar overgang til 

 engseterne, men like utenfor dalmundingen sker overgangen 

 fra dalfyldingens ubestemte bredde til seternes normale. 

 Kun langt ute i fjorden, hvor engseterne når sin største 

 bredde, kan terrasserne ved de korte elve være vanskelig 

 at skille ut. Begge går i ét. 



Samtidig med at seterne oftest avtar i bredde indover 

 fjorden, avtar de også i hyppighed. Maksimum av utvik- 

 ling både i autal og sikker bygning kan man sige gjennem- 

 snitlig ligger i den næstyterste femtepart av fjorden — 

 et forhold som finder sted ikke blot i Statamterne men 

 også i Alten og Tromsø amt, og som har spillet en rolle i 

 den teoretiske diskussjon. I denne del kan man for disse 

 fjorde sige, at det er en undtagelse, når seterne mangler. 



I de av mig undersøkte Statamter utgør den samlede 

 kystlinje — den egentlige skærgårds småøer ikke iberegnet 

 — ikke mindre end ca. 3000 km., mens avstanden rundt 

 kystens omkreds ikke er mere end ca. 300. Av disse 3000 



