Straiidlinje-stuclier. 269 



at deres flytning kan tilhøre den første store istid, mens 

 fjeldtoppeue under den sidste istid, som setemes danuelse må 

 tilhore, lå som nunatakker og beholdt sine fremmede blokke. 

 Og der er mange beviser for, at bræbevægelsen i nærheden 

 av vandskillet har været forskellig under de to istider. 

 Går man fra de høie toppe nedover, kommer man så 

 til seten selv, hvor flytblokke ikke er sjeldne. Her møter 

 en ny mulighet. Har man som i Østerdalen og Gudbrands- 

 .dalen op til 150 km. lange bræsjøer — så langt kan seterne 

 med sikkerhet følges — er det selvsagt, at med drivisen 

 og med île små isfjelde i disse kan der drive blokke såvel 

 sydover som nordover med den vekslende vind. Av den 

 enkelte blok her kan ingen slutning drages om bræbevæ- 

 gelsens retning, om end denne drivisbevægelse i og for sig 

 nødven diggør antagelse av de opstemmedesete-sjøer. Kommer 

 man videre nedenfor seten, ned til dalbunden, kan elvene 

 især ved de store flommer ved seteperiodens slutning, ha 

 ført masser av sten nedover, uten at man av deres berg- 

 art kan slutte sig til bræbevægelsens retning. Endelig 

 har vi oppe på fjeldvidden og omkring større fjeldgrupper 

 de lokale bræer, som efter den egentlige indlandsis's av- 

 smeltning kan ha flyttet blokke i motsat retning av denne. 

 Som man ser må derfor hver eneste blok undergives 

 en detalj eret undersøkelse med alle disse muligheter for 

 oie, og de fleste ældre angivelser, særlig av enkelte blokke 

 (se Kjerulf Udsigt s. 25 ff.) kan foreløbig ikke brukes til 

 bestemmelse av bræbevægelsens retning. Det samme gælder 

 også en hel del av mine egne observasjoner, som blev gjort 

 før jeg fuldstændig havde sat mig ind i sete-teoriens konse- 

 kvenser. — Skuringsstripernes retning har man ikke ofte 

 anledning til at iagttage i den stærkt overdækkede egn, 

 hvor desiiten de herskende bergarter er skifere og kvartsiter, 

 som i og for sig er lidet egnet til at niottage og bevare 

 skuringsmærkerne. 



