Strandlinje-stuclier. 275 



150 km. og selv for dalbunden neppe mere end 400 m., for 

 selve fj eld vidden, som beholder betydelig høide helt ned 

 til 61° 20', vistnok hellere mindre. 



Men glacialteoretikerne har* havt svært ondt for at 

 indrømme muligheden av sådanne bevægelser hos indlands- 

 isen. Der viser sig her som på så mange andre punkter 

 de uheldige følger av, at studiet av bræerne blev grund- 

 lagt i Alperne. Man heftede sig fra først av bare ved 

 bræernes glidende bevægelse nedad bakke, undersøkte hvor 

 stor heldningsvinkel der behøvedes o. s. v. Når elet gælder 

 glacialtidens storbræer*) dur Alpernes lokale bræer aldeles 

 ikke til sammenligning. Her burde man heller fra først 

 av stillet spørsmålet således : givet en ismasse liggende 

 på flaten, som stadig økes ved nedbøren — hvilken tyk- 

 kelse kan den nå før trykket driver deu utover, hvorledes 

 stiller forholdet sig mellem indre motstand og ydre frik- 

 sjon, og hvorledes er bræbevægelsen avhængig av disse 

 faktorer foruten av nedbør og avsmeltning. Heri og ikke i 

 skråplansgliclningen ligger hovedspørsmålet i bræernes fysik, 

 og fra dette teoretiske grundlag vikle man hurtig fået 

 øinene op for, at den økede motstand en svag heldning 

 imot stiller, kun kommer til at utgøre en mindre faktor i 

 sammenligning med hele den øvrige motstand, de kolossale 

 ismassers bevægelse møter. Har man som i Norge på den 

 ene side av høideaksen et skråplan med fald av Vs — 1° (se 

 Helland: Om tjeldenes høider og om Norges overnates 

 beskaffenhet 22 )) og på den anden side et noget svakere fald 

 og tænker sig dette underlag dækket med en umådelig sammen- 

 hængencle ismasse, vil man straks indse, at glidningen på 

 den svage skråplan ikke vil være det væsentlige, og at 



*) Indlandsis er et tungvindt og ofte ukorrekt navn, landis som 

 de Geer foreslår 21 ) lidt misvisende og lidet karakteristisk. Jeg 

 har fondet benævnelsen s t o r b r æ høvelig. 



