Strandlinje-studier. 277 



Derimot må nedbøren i det sydlige vistnok været ad- 

 skillig større end i nord, bræmægtigheden størst i det syd- 

 lige Norge, noget som flere forhold viser også har været 

 tilfældet. 



Endelig under istidens slutning, på den tid, da sete- 

 sjøerne dæmmedes op, vilde en større del av fugtigheden vest- 

 fra kondenseres under luftens stigning op til vandskillet og 

 på vestkystens lokale bræer, mens de sydlige vinde traf den 

 forholdsvis høie rest av indlandsisen direkte. Luftstrømme 

 fra vandskillet falder, de fra SO. siden stiger. Som de 

 mærkværdige temperaturmålinger, Nansen gjorde på den 

 grønlandske indlandsis, viser, har storbræerne en eien- 

 dommelig evne til at virke selvbestemmende på de metero- 

 logiske fænomener, som vel vilde virke til at den holdt sig 

 længst, hvor den fra først av havde den største mægtighed 

 — i uventet grad uavhængig av de nu almin delige nedbørs- 

 forhold. Særlig vilde den vistnok bevirke fugtigere klima 

 på Østlandet. Jo længere syd den ligger des mere avgjort 

 må forskellen bli mellem nedbøren fra nord — hvor et rela- 

 tivt indlandskliraa må ha hersket mellem landets høicle- 

 akse og bræen — og fra syd, hvor intet høit land tar av 

 for Atlanterens fugtige vinde. Det eneste profil man har 

 av en storbræ er det værdifulde, Nansen har ' git ved sin 

 færd over Grønland. Hans målinger viser, at høideaksen 

 ligger nogenlunde nær bræens midte. De øvrige isvan- 

 dringer der viser, at overflatens profillinjer overalt er en 

 kurve med jevn krumning fra bræens vestlige y ter kystlinje 

 til dens østlige, høieste punkt ligger altså nær landets 

 midte. På den skandinaviske halvø vilde allerede dette 

 bringe os til at søke bræaksen temmelig langt SO. fra 

 høideaksen. Men de faktorer, som bestemmer bræens yter- 

 grænser -har øiensynlig ikke været så jevnt fordelt på den 

 skandinaviske halvø. Som bekendt har den anden istid 

 skudt en lang istunge, den baltiske isstrøm ut Øster- 



