278 Andr. M. Hansen. 



sjøen, helt ned i Mark Brandenburg og frem til den jydske 

 halvø. På vestkysten kar dens bræer derimot sandsyn- 

 ligvis, som senere skal omtales, fyldt fjordene. Den eneste 

 måte at forklare muligheten av, at denne uforholdsmæssig 

 store baltiske isstrøm kan være blevet drevet frem, får 

 man ved den her hævdede betydelige forskyvning av bræ- 

 aksen sydostover, hvorved tilstrækkeligt mottryk opnåes. 

 Forholdene bestyrker hinanden gensidig. 



Den kolossale storbræ, hvis akse i en svagt bøiet linje 

 går over fra svensk Norrland til Norge, har øiensynlig 

 været for suveræn til at rette sig synderlig selv efter 

 •efter Jotunheimens tindeflok. Når man tar for sig et kart 

 over den skandinaviske halvø (se pl. 2), og så oppe fra 

 Enaresjøen fører bræaksen sydover, ikke så svært langt 

 fra den botniske bugt mot Norges sydende, vil man forstå, 

 at denne majestætiske bræ umulig kan ha slåt en skarp 

 bugt på sin høideakee, om underlaget ændredes med et par 

 hundrede meter. Det er de store drag, som hersker. Men 

 for det centrale Norge vil dette sige, at bræaksen 

 kommer meget langt søndenfor høideaksen. Det 

 gælder blot at virkeliggøre for sig forholdenes umådelige 

 dimensjoner — ikke at køre sig fast i betragtningen av de 

 moderne lokale bræers utbredelse eller underlagets ubetyde- 

 lige høideændringer. — At netop den del av storbræen der 

 lå om bræaksen måtte holde sig længst, er også naturligt. 

 Bræen er bygget op over tjeldet. Den drar til sig luftens 

 fugtighet ikke blot ved sin avkølende virkning men også 

 ved sin høide. Og med tilstrækkelig fugtighet holder en 

 bræ sig selv i et temmelig mildt klima. Den stærke varme- 

 utstråling, som de lave temperaturer, Nansen noterede på 

 Grønlands indlandsis, gir et slående bevis for, hindrer 

 fordampning og smeltning. Både på temperatur og nedbør 

 virker som sagt bræens selvbestemmende i høi grad — og 

 dermed ver også git, at den norske storbræs avsmeltning 



