Strandlinje-studier. 287 



dannet, hvor brændingen må ha virket stærkest. Begge 

 spørsmål må besvares benægtende. 



Ved bergarter som let undergraves vil vi få heie lod- 

 rette styrtninger, havskrænter, escarpments,, hvis form ikke 

 svarer til det forholdsvis milde indhak seterne gør, også i 

 temmelig flate lier. På langgrund kyst vil brændingen 

 bygge op strand volde. Det er som tidligere bemærket 

 ikke altid let, især på avstand, at holde disse ute fra de 

 brede engseter av løst materiale på de ytre øer. Men mate- 

 rialet i seterne er stadig finere end strandvoldenes strandsten. 

 Hverken i fast fjeld eller i løst materiale har seten altså 

 den form, som man vet brændingen frembringer. Mere av- 

 gørende er dog det andet faktum. Havbrændingens stær- 

 keste mærker måtte man nødvendigvis søke især ut mot 

 det åpne hav; men her findes seterne ikke. Der er kun 

 én undtagelse fra denne regel, som kendes, den høitliggende 

 strandlinje på Lekø. Og at stille den ene op mot de hun- 

 dreder av kendte seter går ikke an. Også for den del av 

 landet, mine undersøkelser omfatter, mangler seterne ut 

 mot det åpne hav. Dette forhold kan ikke bortforklares, 

 som skeet, ved at undersøkelsen ikke skulde være omfat- 

 tende nok. Jeg har færdedes over store strækninger her 

 mellem de yterste øer med adskillig øvelse i at opdage 

 seter, men jeg har ikke seet andet end strandvolde med 

 sine svære fjærestener og oftest så lave, at spørsmålet, 

 hvad eler var gammelt og hvad der kunde være dannet under 

 storme nu, var tvilsomt. Sete i fast fjeld har jeg på øernes 

 ytterside ikke seet. Kommer man derimot lidt længere 

 ind, og især på inder siden av øerne, optræder utvilsomme 

 seter snart i mængde — et bestemt tegn på, at kraften 

 har virket væsentlig indenfra fjorden, ikke utenfra havet. 



Også det at indlandsseterne kan ha nået op til store 

 mægtigheter i de smale setesjøer i ofte trange dale taler 

 mot, at brændingen her kan ha været hovedfaktoren. — 



