288 Andr. M. Hansen. 



Følger man den norske kyst sydover sondenfor Jæderen, 

 kommer man til en ofte skærgårdfri fjeldkyst, hvor seterne 

 tilsyneladende opkører, trods terrasser i dalene viser, at 

 havet har stået høiere her også. Selv om nøiere under- 

 søkelser skulde påvise enkelte seter her, kan man dog der- 

 av, at den almindelige dampskibsled her går utenfor kysten, 

 med sikkerhet slutte sig til, at de må være sjeldne på 

 denne kyst, hvor dog også brændingen står voldsomt på. 

 Ellers måtte de være blit opdagede. Vort kendskap til 

 kystens utseende ut mot det åpne hav på den ene side og 

 til seternes talrighet i vestlandske og nordlandske trange 

 f jorde, og sund på den anden side er fuldstændig tilstræk- 

 kelig til at fælde vor dom: Seternes geografiske utbredelse 

 taler afgørende imot, at de væsentlig skyldes brændingen. 

 Lokalt kan dette ha været tilfældet, men hovedfaktoren 

 ved seternes dannelse må søkes andetsteds. 



Det forhold, at seterne ophører i det sydlige Norge, 

 har man søkt på forskellig måte at benytte til belysning 

 av forholdet ved deres dannelse. Det ligger naturligvis 

 nær at tænke på klimatiske forhold. Men de høieste skæl- 

 banker i Båhuslan, i Romsdal og ved Tromsø viser ikke 

 større faunistisk forskel end nu. Atlanterhavsstrommen 

 virkede da som nu, og sålænge har 'også den klimatiske 

 forskel ved Xorges kyst varieret så lidet med breddegraden, 

 at denne forskel neppe kan ha utviklet den setedannende 

 kraft utelukkende længere nord. 



Når Lehmann 2S ) omvendt antyder, at den stærkere 

 nedbør i det sydlige Xorge kan ha fjernet de allerede 

 dannede seter, behover en sådan teori neppe imotegåelse. 

 '<Hvor det regner mest, d. v. s. på kyststrøket fra Stat 

 til Lindesnæs, der har man (derfor) også fundet de fær- 

 reste strandlinjer. Det er ikke blot det, at min under- 

 søkelse viser at netop det strøk i Xorge, hvor nedbøren er 

 störst, kysten på begge sider av Stat, er overordentlig rik 



