290 Andr- M. Hansen. 



dette nivå, førte frem en ualmindelig masse materiale — eller' 

 at bræen selv har gået ut til fjorden og lagt op terrassen. 

 Nu har det altid været gået ut fra, og med fuld grund, 

 at jo mægtigere elver des mere materiale, og videre, 

 jo mere nedbør des større elver. Det synes naturligt. Der 

 kan indvendes, at de voldsomme vårflomme under et kon- 

 tinentalt klima kunde føre uhyre masser ut. Men isåfald 

 måtte materialet være flomgrus — ikke som terrasserne 

 viser i regelen, fint sand eller endog 1er. Hvis bræerne 

 på den anden side gik ned til fjorden, er vistnok også et 

 klima med stærkt nedbør git. Seten i Nordfjord går i ét 

 med Nordfjordeids terrasse, som kun av en bræ kan være- 

 ført frem over Hornindalsvandets kolossale dyp. Og når 

 en umådelig bræ har ligget så nær Atlanterhavet, kan kli- 

 matet umulig der være synderlig kontinentalt, nedbøren 

 må ha været stærk. At frostens sprængende virkning 

 under stærke temperaturvekslinger skulde ha gjort sig i 

 særlig grad gældende her, er heist usandsynligt. Terrassen 

 og dermed seten må tilhøre et fugtigt klima. — Man kan 

 derimot søke en ny utvei — gennemsnitstemperaturen var 

 så lav, at svingninger om frysepunktet ofte indtrådte. 

 Også denne mulighet er vel udelukket ved, at den fauna, 

 som den lavere setelinjes terrasser indeholder, såvel ved 

 Tromsø som i det trondhjemske, viser et klima, som ikke 

 var synderlig forskelligt fra det nuværende. 



Og at frosten ikke sætter så sammenhængende mærker, 

 som seterne er, i den nuværende strandlinje, som dog 

 synes at ha været væsentlig uforandret i den historiske 

 tid, synes at fremgå derav, at skuringsmærkerne har holdt 

 sig så friske selv på skærene ute i havbrynet, hvor bræn- 

 dingen stadig slår over, og ligeledes inde i fjordene, i Kri- 

 stianiafjorden f. ex., hvor både våndet og luften hver vinter 

 stadig svinger om frysepunktet. 



Der er flere ting, som kan anføres mot seternes op- 



