Strandlinje-studier. 291 



rindeise ved frostsprængning. En sådan vikle sandsynligvis 

 ta ut en stor blok her, en mindre der, ettersom berg- 

 artens sprækker leverede dem. Seternes jevne bygning taler 

 herimot. Bergarter med meget forskellig motstandskraft 

 mot frosten måtte fremvise seter av ganske forskellig type, 

 noget som dog er mindre fremtrædende. Trondkjemsseten 

 går uforandret over fra «mild skifer» til protogingranit. Når 

 seten svinger rundt et næs måtte lagenes forskellige' fald 

 i forhold til dagflaten få indvirkning på setens bredde. 

 Seteryggens polering kan ikke skyldes frosten. Selv om 

 bølgeslaget siden kan ha tilj evnet frostens ujevne hak, 

 vilde man neppe derved få de ofte ganske tiljevnede og 

 polerede flater. 



Det er ikke min mening at påstå, at frosten ikke har 

 nogen sprængende virkning ved strandlinjen. Likesåvist 

 som bølgeslaget altid må ha virket med under dannelsen 

 av en fjærelinje, like så sikkert er det naturligvis, at 

 frosten kan sprænge ut fjeldstykker, som bølgeslaget siden 

 kan føre bort. Jeg tror tvertimot, at for flere høifjelds- 

 linjer, særlig i kvartsfj eldet hvor sprækkerne regelmæssig 

 og let kløver lagene i kvadere, vil frosten gøre det muligt, 

 at de øvrige ved strandlinjen virkende kræfter i kortere 

 tid kan sætte sit mærke, og at på sådanne av frost- 

 sprængning forutberedte steder lokale seter kan danne sig 

 under en temmelig kort varighet av vandstanden på et 

 punkt. Og de ikke ganske sjeldne h u 1 e dannelser, som 

 optræder i seteryggen både i indlandet og ved kysten, 

 er vel direkte at henføre hertil. Men — når seterne følges 

 i det hele taget ens gennem alle bergarter, når den seige 

 gneis og 1er skifer har ensartede seter, som sparagmit og 

 kvartsit med kvadersprækker, synes dette agens at måtte 

 være i det hele underordnet. Når terrasserne og deres 

 fauna bestemt taler for et jevnt fugtigt (og for de lavere 

 seter ikke særdeles koldt) klima, når seternes form i fast 



