■292 Andr. M. Hansen. 



fjeld og endnu mere i den almindeligste type, engseten, 

 aldeles ikke stemmer med, hvad frostens sprængende virk- 

 ning måtte frembringe, når frostsprængte seter ikke synes 

 at dannes nogensteds i Norge nu, synes Blytts teori fra 

 setedannelsen, frostsprængning under et kontinentalt klima, 

 ikke at kunne opretholdes. 



Flere av de mot denne teori fremførte grunde taler 

 også mot at søke seternes årsak i en isfot, svarende til 

 de arktiske landes. Denne vokser ved stranden, efter én 

 opfatning, under vekslende flod og fjære og ved bølgesprøiten 

 og brækkes tilsidst av ved springflod og sneløsning, og 

 fører da materiale med sig. Også lier måtte den resulte- 

 rende erosjonslinje få en ganske anden form, aldrig f. ex. 

 bredder på op til 100 m., da en isfot, som «undertiden kan 

 være flere m. bred» umulig kunde bryte sten ut så langt 

 inde. Også her vilde den kendte, regelmæssige bygning 

 være usandsynlig. Også lier taler de lavere seters mo- 

 derne terrassefauna mot arktisk klima. I setesjøerne virker 

 ingen mærkbar flo, og desuten frøs de vel keit til om vin- 

 teren, uten at danne isfot. Og de ensartede bredder for 

 bergseter og engseter vilde også lia vanskelighet. Den her 

 givne opfatning af isfoten, der væsentlig skulde virke ved 

 at «rive løs stene fra klippesiderne», er fremsat av H. 

 Knutsen 41 ). 



En meget forskellig fremstilling gir H. W. Fe i Iden 

 og C. E. de Ra nee 42 ) fra Nares's nordpolsekspedisjon: 

 »Der gives intet interessantere punkt i den arktiske geologi 

 end det, at der i Smiths sund tindes en række strandlinjer i 

 forskellige høider, op til 200 — 300' på steder, hvor bølgeslaget 

 umulig kan ha virket. Disse gamle strandlinjer holder sig 

 bedst i bugter, viker og trange f jorde og dannes fremdeles. 

 Subaerisk denudasjon fører her under den korte tøtid løse 

 masser ned i så kæmpemæssig målestok, at man ikke kan 

 danne sig nogen forestilling om det uten at ha seet det. 



