294 Andr. M. Hansen. 



flod og ebbe. Den faktor, som efter Nares-ekspedisjonens 

 ffeoloffer virker mest til dannelse av isfoten, elet at ned- 

 glidende og faldende sne med lav temperatur falder i salt 

 vand linder 0° og så øieblikkelig danner is, kan jo heller 

 ikke gælde for ferskvandssjøerne. 5) Mens den før nævnte 

 teori om at isfoten skulde brække ut sten, ikke kan for- 

 klare engseterne, har denne omvendt vanskelighet med 

 bergseterne, og selv om de begge tænkes gensidig utfyldende 

 hinanden, vilde man neppe få de jevne overgange mellem 

 de to seter forklaret, heller ikke den aller almindeligste 

 form, hvor der under engseten findes et subterrant indhak 

 i fj eldet. 



Ingen av de i den senere tid fremsatte teorier — 

 iserosjon, sidemorændannelse, havbrænding, frostspræng- 

 ning eller isfot gir os således nogen tilfredsstillende al- 

 mindelig forklaring for de væsentlige eiendommeligheter 

 i seternes form eller utbredelse. Spørsmålet blir da, om 

 man ikke finder denne ved at vende tilbake til den aller- 

 først opstillede teori. Keilhau uttaler 43 ) i 1838. «Spørger 

 man nu efter en Forklaring a f dette P hæ nom en, 

 da veed jeg ikke at svare Andet, end at lis, ved 

 Slutningen af hver Vinter uddriven de afFjorden 

 i en overordentlig langE-ække af Aar, maa have 

 bearbeidet Kysten dengang, da Landet i h i' in 

 Linie berørte Søspeilet.» 



Den mand som dengang havde undersøkt på stedet de 

 fleste seter. K. Pettersen, uttaler også i sin førsteopsats 44 ) 



resultatet: «Strandlinierne er udgravede 



ved Skuring af svømmende Kystis og Fjordis.« 



Lad os se, hvorledes forholdene i naturen svarer til 

 denne teori. Lad os først holde os til indlandsseterne. Man 

 vil kanske straks sige, at her har man ikke nogen stærk 

 strøm, som kan sætte drivis ind på strandbredden. Men 

 til gengæld har man så meget mere konstant drivis. Fra 



