Strandlinje-stud ier . 313 



polarstrøket. Tlii selv om man vil indromme Suess, som 

 forresten ikke gir nogen bestemt forklaring av fænomenet, 

 at den regel gælder — rigtignok med mistænkelig mange 

 nndtagelser — at de negative bevægelser av strandlinjen 

 har overvægten under de køiere breddegrader, de positive 

 nnder de lave, så gælder jo netop det omvendt for de 

 norske linjer. Mens isoanabaserne på hele kysten fra 

 59 — 71° går henimot N — S. i stedet for V — 0., stiger 

 linjerne i de enkelte fjorde helt ned til Stat (62°) syd- 

 over. Og stigningen når de hoieste tal netop i det sydlige 

 Norge. Isoanabaserne slutter sig oiensynlig i det hele så 

 noie til kystlinjen, gradienterne svinger så skarpt rundt 

 Stat f. ex., at enhver planetarisk forklaring er utelukket. 

 — Man kan ikke slutte sig med Suess til, at dette kan 

 være en ren lokal avvikelse fra den almindelige regel, for 

 det er jo netop fra denne Vs av meridiankvadranten de 

 fleste beviser søkes hentet. De tal, som anføres fra Nord- 

 amerika til støtte for en tiltagning i negativ strandlinje- 

 forsky vning nordover, er meget tvilsomme. Ved Lorenz- 

 bugten stiger de marine terrasser nærmere fra — V., og 

 ved Hudsonsstrædet ligger de igen lavere end længer syd. 

 Naresekspedisjonens geologer nævner ikke egentlige strand- 

 linjer over 2 — 300'. Og hvad de sydligere strøk angår, har 

 Suess selv vist, på hvor usikre og motstridende data man 

 har søkt at bygge. Strandlinjerne i Skandinavien likesåvel 

 som på det nordamerikanske fastland taler bestemt mot 

 en tiltagende almindelig stigning nordover, og de derav 

 utledede teorier og deres konsekvenser lar sig ikke fast- 

 holde. *) 



I sit værk Anlitz der Erde B. 2 har Suess søkt at 

 forklare de i forskellige høider optrædende seter ved kysten 

 som dannet i overensstemmelse med indlandsseterne, i fjorde 



') Sml. Croll, Pratt, Heat, Thomson, Woodward. 



