316 Andr. M. Hansen. 



medberegret vilde havets nivå ved den nordeuropæiske 

 storbræs kant kun hæves 6 m. ifølge Drygalsky, 4 m. 

 ifølge Hergesell, mens der skal gøres regning for 200 m. 

 Så vidtløftige matematiske beregninger skulde neppe synes 

 nødvendige for at påvise det umulige i istiltrækningsteorien. 

 Virkningen må efter seternes vidnesbyrd ha strakt sig ut 

 over henimot 200 km. på en tid, da indlandsisen selv kun 

 nåede fjordbundene på Vestland og Østland og således selv 

 ikke var stort over 200 km. bred — og dengang neppe 

 over 400 m. tyk. Den vandmængde, som således skulde 

 være hævet til bræens halve høide, 200 m. på begge 

 sider måtte ha havt en vægt, der var omtrent så stor som 

 bræens egen. Det nytter ikke, at man søker at formindske 

 volumet ved at tænke sig vandflaten begrænset ved en 

 kurve, som hurtig falder fra brækanten. Ti netop sete- 

 linj ernes temmelig rellinjede løp, som viser, at vandflaten 

 ikke har fulgt en sådan kurve, som det brætiltrukne hav 

 naturnødvendig måtte ha, er netop et nyt bevis mot, at 

 seternes stigning avhænger derav. — Det absurde i for- 

 holdet mellem den vandmængde, seterne skulde ha hævet, 

 og bræens egen vægt, er imidlertid i hvert fald fuldstændig 

 tilstrækkelig til at sætte istiltrækningen ut av diskus- 

 sjonen, når det gælder at forklare de norske setelinjers 

 dannelse. 



Drygalski 65 ) har i et senere arbeide antydet en ny 

 forklaring for det faktum, at tidligere isdækkede lande har 

 hævet sig efter istiden. Han viser, hvorledes geoisotermerne 

 under et isdække må ligge dypere end ved fri utstråling. 

 Når isen smeltede av, bevægede geoisotermerne sig opover, 

 jordoverflaten blev varmere. Ved den herav følgende ut- 

 videlse skulde selv en meget liten utvidelseskoefficient være 

 tilstrækkelig til at jordskorpen måtte bøie sig utad for at 

 få plads. Han viser, at en utvidelse av blot 2 m. var nok 

 til at frembringe en hævning av det 504 km. brede strøk 





